A finnugor nyelvrokonság kutatástörténete,
a magyarság eredettudatának kialakulása, változásai és
a finnugor nyelvrokonság elméletének hazai fogadtatása

Tartalom:

1. Bevezetés
2. Korai utazók és krónikaírók
3. A finnugor nyelvrokonítás kezdeti lépései és a hun–magyar rokonságtudat megerősödése
4. Sajnovics János és Gyarmathi Sámuel – a Demonstratio és az Affinitás
5. A 19. század első fele – megtorpanás, majd az első utazók: Castrén és Reguly
6. A 19. század második fele – a finnugor történeti nyelvtudomány kibontakozása
7. A 20. század kezdetétől napjainkig

1. Bevezetés

A finnugor nyelvi kapcsolatokról szóló legkorábbi híradások ezer évvel ezelőtt keletkeztek. Az első időkből természetesen még igen szórványosak az adatok, s az akkor megfogalmazott nézeteken ma már mosolygunk: a tudománynak is végig kellett járnia a maga útját, hogy igazán tudománnyá váljon. A 18. század végén születtek az első, mai szemmel is tudományosnak tekinthető művek, s ezután még eltelt egy évszázad, mire a finnugor történeti nyelvészet önálló tudományággá vált. Ezt a folyamatot több szálon haladva tudjuk csak áttekinteni:

•	először is számba kell vennünk azokat az adatokat, amelyek a finnugor nyelvrokonság megfigyeléséről, jellegének tanulmányozásáról szólnak,

•	másodszor figyelnünk kell arra is, hogy a nyelvészet általános fejlődésébe hogyan illeszkedett bele a finnugor nyelvrokonság kutatása,

•	harmadsorban pedig arra is ki kell térnünk, hogyan fejlődött a magyarság nemzeti tudata, és hogyan hatott rá a finnugor nyelvrokonság elmélete.

A kutatástörténeti áttekintés felsorolt irányairól három, korábbi összefoglalás alapján írunk:

•	Zsirai Miklós Finnugor rokonságunk (Bp. 1937, reprint 1994.) című művében összegyűjtötte azokat a kutatástörténeti adatokat, amelyek a finnugor nyelvrokonságról szólnak. Ezen adatokat Zsirai meglehetősen egyoldalúan, „finnugor elfogultsággal” értékelte: az eleinte igen szórványos észrevételekből, egyes tudósok marginális, elejtett megjegyzéseiből olyan kutatástörténetet írt, melyet olvasva az az érzésünk, mintha a finnugor nyelvrokonság elméletének kidolgozása már a legkorábbi időktől tudatos, összehangolt tudományos tevékenység lett volna. Zsirai kutatástörténeti áttekintésén alapulnak a hazai finnugrisztikai tankönyvek, ismeretterjesztő művek kutatástörténeti részei is, így például a Hajdú Péter és Domokos Péter által írt Uráli nyelvrokonainkban (Bp. 1978.) olvasható Az urálisztikai kutatások története és mai állapota című fejezet is (9−39. oldal).

•	Hegedűs József Hiedelem és valóság. Külföldi és hazai nézetek a magyar nyelv rokonságáról (Bp. 2003.) című könyvében a finnugor nyelvrokonságról értekező műveket és szerzőket mindig összeveti saját koruk általános nyelvészeti tendenciáival, rámutatva a finnugor nyelvrokonság elmélete mellett párhuzamosan létezett irányzatokra.

•	Domokos Péter Szkítiától Lappóniáig. A nyelvrokonság és az őstörténet kérdéskörének visszhangja (Bp. 1998.2) című könyvét olvasva láthatjuk, hogy a finnugor nyelvrokonság eszméje hogyan terjedt a magyar közgondolkodásban, s hogyan küzd napjainkban is a dicsőségesebb, szebb múlt igézetével csábító hun−magyar, sumér−magyar stb. rokonságot hirdető nézetekkel.

A finnugor tudományok kutatástörténetéről természetesen több összefoglalás is készült, az egyes tudományágakban való tájékozódást pedig különböző bibliográfiák segítik.

2. Korai utazók és krónikaírók

A különböző finnugor nyelvek közötti hasonlóságról az első híradás a 9. századból származik. Egy Halogalandi Ottár nevű kalandvágyó norvégiai nemesúr, javait gyarapítandó a norvég partok mentén észak felé indult kis hajóján. Útja során először észak, majd kelet felé hajózott, Észak-Norvégiát és a Kola-félszigetet megkerülvén. Végül dél felé fordult, és egy nagy folyó, minden bizonnyal az Északi-Dvina torkolatánál, valahol a mai Arhangelszk város környékén horgonyt vetett. A terület nem volt lakatlan, a bjarma nevű nép élt ott. „A bjarmák sokat meséltek neki mind saját földjükről, mind pedig a közeli földekről ő nem tudta, mennyire igazak ezek a mesék, mert ő maga nem látta. Úgy tűnt neki, mintha a bjarmák és a finnek szinte egy és ugyanazon nyelven beszélnének.”
A leírásban szereplő finnek Észak-Norvégia lapp őslakóival azonosak (Norvégiában a lappokat a mai napig finneknek nevezik). A bjarmák és országuk neve, Bjarmia a skandináv sagákból ismert. Mivel ezen híradás szerint a Kola-félszigeten éltek, kézenfekvő a feltételezés, hogy a mai kolai lappok elődei voltak. Ebben az esetben Halogalandi Ottár két távoli lapp nyelvjárás hasonlóságát fedezte föl. A leírásból arra következtethetünk, hogy Halogalandi Ottár valamennyire maga is beszélte és főleg értette a „finnek” = norvég-lappok nyelvét, és ezen ismerete segítségével megértette, amit a bjarmák meséltek neki.
Voltak olyan kutatók azonban, akik a bjarma, Bjarmia szavakat összefüggésbe hozták Perm város nevével és így a permi finnugorok csoportjával. Ebben az esetben Halogalandi Ottár a lappok és egy másik finnugor csoport nyelvi rokonságát vette volna észre. Ez a kevésbé valószínű feltételezés. Ha a bjarmák permiek lettek volna, Ottár tolmács nélkül nem értette volna meg meséjüket, és a „finnek” és a bjarmák nyelvéről nem írhatta volna, hogy lényegében ugyanaz.
Ez a szórványos adat, amely természetesen nem nevezhető tudatos nyelvészeti tevékenység eredményének, Nagy Alfréd angol király (871−899) krónikájában maradt fenn.

Ebben az időben a magyarság a honfoglalás és a kalandozások korát élte. A Kárpát-medencébe érkező magyarok tapasztalták, hogy új lakóhelyükön is idegen nyelvi közegben mozognak. A Kárpát-medencében kis létszámú, török nyelvet beszélő népesség − az avarok maradéka − élt, így az Etelközben és Levédiában kezdődött magyar−török nyelvi és kulturális érintkezés folytatódott egészen az avarok elmagyarosodásáig. E kapcsolatról tanúskodik a Bíborbanszületett Konstantín bizánci uralkodó egyik művében olvasható részlet. 950-ben Bizáncban járt két előkelő magyar úr: Bulcsú és Tormás herceg, akik azt mesélték Konstantínnak, hogy „ennek következtében [a kabarok] a kazárok nyelvére is megtanították ezeket a türköket [ti. a magyarokat], és mostanáig használják ezt a nyelvet, de tudják a türkök másik nyelvét is”. 

A magyarok nemcsak azt tudták, hogy nyelvük egyedül áll környezetükben, hanem őrizték emlékét annak is, hogy vándorlásuk közben elszakadtak néhány testvérüktől, tehát tőlük igen távol élnek még magyarul beszélő emberek. Szintén Bíborbanszületett Konstantínnál olvashatjuk: „Amikor a türkök [magyarok] és az akkor kangarnak nevezett besenyők közt háború ütött ki, a türkök hadserege vereséget szenvedett és két részre szakadt. Az egyik rész kelet felé, Perzsia vidékén telepedett le … a másik rész pedig … nyugatra ment lakni… A türköknek amaz előbb említett népéhez, amely kelet felé, Perzsia vidékén telepedett le, ezek a nyugati vidéken lakó, előbb említett türkök mostanáig küldenek ügynököket, és meglátogatják őket és gyakran hoznak választ tőlük ezeknek.”

A keleten maradt magyarság sorsa felkeltette az érdeklődését Béla hercegnek, a későbbi IV. Béla királynak, aki trónörökösként megkapta a magyar határhoz közel élő kunok kormányzásának feladatát. Béla nemcsak a kunok, hanem a keleti magyarok keresztény hitre térítését is tervbe vette. 1232 táján a domonkos renddel egyetértésben útnak indította Ottó szerzetest és három társát, hogy kutassák fel a keleti magyarokat. A veszélyes útról csak Ottó tért vissza, súlyos betegen. Hírei alapján 1235-ben Julianus és három társa is útnak indult. Közülük csak egy barát, Julianus tért vissza, de épen és egészségesen, sikerrel teljesítve misszióját. Jelentését Riccardus nevű szerzetestársa foglalta írásba. Julianus a Volga−Káma találkozásánál elterülő Volgai Bolgárországban egy magyar nővel találkozott, „aki a keresett földről erre a vidékre ment férjhez. Ez megmagyarázta a barátnak az utat, hogy merre menjen, s azt állította, hogy kétnapi járóföldre biztosan megtalálhatja azokat a magyarokat, akiket keresett. Így is történt.
Megtalálta pedig őket a nagy Etil folyó mellett. Kik látván őt, s megértvén, hogy keresztény magyar, nagyon örvendeztek megérkezése felett. Körülvezették őt házaikban és falvaikban… Bármit mondott nekik, a hitről vagy egyebekről, a legfigyelmesebben hallgatták, mivel teljesen magyar a nyelvük; megértették őt, és ő is azokat.”

Julianus után újabb négy szerzetes indult a keleti magyarokhoz, majd 1237 nyarán Julianus ismét útra kelt keleti testvéreinkhez. Ebben az időben tehát felélénkültek a Kárpát-medencei és az őshazában rekedt magyarok kapcsolatai. Az utazásokat az egymásra találás örömén kívül a közeledő tatár veszedelemről való tájékozódás igénye is motiválta. Második útjáról Julianus már azzal a hírrel tért vissza, hogy a keleti magyarokat a tatárok leigázták.

Julianus útijelentéseiben a magyarok mellett más finnugor népekről is megemlékezik. Az első találkozás során „kitanították őt ezek a magyarok egy másik útra, amelyen gyorsabban utazhat. …tizenöt nap alatt folyón szelte át a mordvinok országát.” A második utazása alkalmával értesült Merovia és Vedin −a merják és a votjákok (udmurtok) − országának létezéséről, és ismét hallott a mordvinokról is. Sem a keleti magyarok, sem egyéb informátorai nem utaltak azonban arra, hogy e népek a magyarok nyelvrokonai lennének. E kapcsolat az egyszerű emberek számára nem volt nyilvánvaló, s a többezer évvel korábbi közös nyelvről és kultúráról már nem maradtak emlékmorzsák a magyarság hagyományvilágában.

Julianus után pár évvel Európa más keresztény országaiból is felderítők indultak keletre, a pogány veszedelem kifürkészésére. Plano Carpini, Assisi Szent Ferenc egyik első tanítványa 1245 áprilisában indult útnak Lyonból. Útja során délről érintette a finnugor területeket. A finnugor nyelvrokonságról nem tud, de Baskíriát Nagy-Magyarországnak nevezi, tehát a keleti magyarok létezéséről és lakóhelyéről tudomással bírt.

Az észak-franciaországi Rubrukban született Willelmus ferences barát (a szakirodalom csak Rubrukként emlegeti) 1253 áprilisában indult útra Konstantinápolyból Szartach mongol (tatár) vezérhez. Rubruk közvetlenül Baskíria déli határvidékén haladt kelet felé. Baskíriát ő is azonosítja Magna Hungáriával, a keleti magyarokról pedig oly formán emlékezik meg, hogy a baskírok és a magyarok nyelvét egy és ugyanazon nyelvnek tartja: „Miután az Etiltől kiindulva tizenkét napot mentünk, egy nagy folyóhoz értünk, melyet Jajiknak hívnak; északról jön, a baskírok földjéről, s az említett tengerbe ömlik. A baskírok ugyanazt a nyelvet beszélik, mint a magyarok…”
Rubruk ismeri még a hun−magyar rokonság elméletét is: „Innen, Baskíria tartományából jöttek a hunok, akiket később magyaroknak neveztek, s ezért hívják Nagy-Magyarországnak.” A megfogalmazás alapján arra gondolhatunk, hogy Rubruk információit talán Kézai Simon is felhasználhatta, aki krónikájában hasonlóan köti össze a két népet: „a hunok, vagyis magyarok”. Nem tudjuk azonban igazolni, hogy Kézai olvashatta Rubruk IX. Lajos francia királyhozt írt levelét, tehát arra kell gondolnunk, hogy valamilyen ismeretlen okból a hunok és a magyarok rokonságának eszméje a 13. században Európában kezdett elterjedni. Alapja talán az a szemlélet lehetett, amely más szerzetes-történetíróknál is fellelhető: egy vidék újonnan betelepülő népességét azonosítják a korábbi lakókkal. Erre a módszerre a Kárpát-medence és a magyarság történetéből további példák is idézhetők.

A honfoglaló-letelepedő magyarok megismerkedvén a velük együtt élő török eredetű emberek kultúrájával, tapasztalhatták, hogy ők is hasonlóan gondolkodnak a világ keletkezéséről és a világot mozgató erőkről, s hasonló szertartások keretében igyekeznek kapcsolatba lépni a másik világokban lakó lényekkel. Ezt a magyar−török összetartozás-tudatot erősíthették a vándorénekesek is, akik a később tevékenykedett Tinódi Lantos Sebestyénhez hasonlóan vitték a híreket az ország különböző tájaira, és előadva értelmezték, magyarázták azokat. Nyilvánvalóan a fejedelmi, majd később királyi udvarban is éltek énekesek, s ez a közös tudás, a „regősök csacsogó éneke” előbb-utóbb megjelent leírva a krónikákban is. A török−magyar összetartozás tudatát a magyar királyi udvarban erősíthették azok az idegen eredetű krónikák és más írásművek is, amelyek a magyarokat türköknek nevezik (például Bölcs Leó és a már említett Bíborbanszületett Konstantín művei).

Az első magyar krónika, a Gesta Ungarorum nem maradt fenn az utókorra, de Anonymus műve, a 13. század végén keletkezett Gesta Hungarorum is rögzíti ennek a hagyományrendszernek egy részét: Anonymus a magyar uralkodó dinasztiát, az Árpád-házat Attila hun királytól származtatja. „…a szállongó hírből azt hallották, az [ti. Pannónia] Attila király földje, akinek az ivadékából Álmos vezér, Árpád apja származott.”

A magyar hagyományt a 13. század végén Kézai Simon rögzítette krónikájában: ő már nem a hun és magyar uralkodóház, hanem a hun és magyar nép rokonságáról írt. Sőt, a két népet valójában azonosnak tekintette. A mindannyiunk által ismert történet szerint Ménrótnak Eneth nevű feleségétől két fia született: Hunor és Magyar, „akiktől a hunok, vagyis magyarok származtak”.
„Történt pedig egy napon, hogy amint kimentek vadászni, a pusztaságban egy szarvasünő bukkant fel előttük, s amint űzőbe vették, az a maeotisi ingoványokba menekült előlük. … Maeotis vidéke a perzsiai hazával szomszédos… A ki- és bejárás oda nehéz. Letelepedvén tehát a maeotisi ingoványok közé, ki sem mozdultak onnan öt évig. A hatodik évben kikalandoztak, s egy puszta helyen véletlenül Belár fiainak férjeik nélkül otthon maradt feleségeire és gyermekeire bukkantak. … Történetesen az alánok fejedelmének, Dulának két leányát is elfogták a gyermekek között; ezek egyikét Hunor, másikát Magyar vette feleségül. Ezektől az asszonyoktól származnak a hunok valamennyien.”
Kézai Simon ezt a történetet valószínűleg nem csak a magyar hagyományokból merítette. A szakirodalom Kézai forrásául Jordanes, 6. századi gót történetíró Getica című művét nevezi meg. A két vadászó testvér történetének változatai azonban Eurázsia-szerte ismertek lehettek. Általános elterjedésének magyarázatára Johann Turi, lapp származású pásztor, történetíró művében akadunk: Turi a történetet a csillagos égboltra helyezi, megnevezve azokat a csillagképeket, amelyek a történet szereplőivel azonosak. Nem vitás tehát, hogy a történet alapja egy eurázsiai kozmogóniai mítosz.
Kézai Simon a hun−magyar rokonság teóriájának megalkotója Jordanes mellett nyilván más történetírók műveit is forgatta. Ha esetleg kezébe került Widukind műve, abban nemcsak azt olvashatta, hogy az avarokat most magyaroknak hívják, hanem azt is, hogy „az avarok pedig, ahogy egyesek hiszik, a hunok maradványai”. A hagyományokat és olvasmányait kombinálva Kézai megalkotta a hun−magyar rokonság elméletét. Ez később rendkívüli karriert futott be a magyar közgondolkodásban, a magyarság nemzettudatának alapjává vált. Számtalan irodalmi, zenei és képzőművészeti alkotás született e téma feldolgozására.

A 15. században az európai reneszánsz virágkorát éli, a korszak a tudomány fejlődésében is jelentős változást hoz: megjelenik egy új embertípus, a tudós. Az esetek többségében még erős egyházi kötődéssel, általában maga is felszentelt pap, de vallásának és egyházának ügyein kívülre is képes már tekinteni. A leendő tudósok, papok vándorútra kelnek, hogy Európa híres egyetemein képezzék tovább magukat. Kapcsolatok, barátságok szövődnek, ezáltal a kialakuló tudomány rögtön nemzetközivé is válik. E kapcsolatrendszernek Magyarország is része: Anonymus hajdani iskolatársának ajánlotta a Gesta Hungarorumot. A feltételezések szerint ez az iskolai barátság Párizsban köttetett. Később a magyar uralkodók fokozott érdeklődéssel fordultak a reneszánsz Itália felé: ebben családi kapcsolataik játszottak szerepet: a magyar Anjou-királyok a dinasztia nápolyi ágából származtak, Hunyadi Mátyás felesége, Beatrix szintén nápolyi királylány volt.
A Mátyás udvarában tevékenykedő Antonio Bonfini személyes összeköttetést jelentett Itália és Magyarország között. Bonfini élénken érdeklődött a magyarok eredete iránt. Művében beszámol egy neves kortársa azon híradásáról, hogy a Don folyó mellett élő emberek ugyanolyan nyelvet beszélnek, mint a pannóniai magyarok. Ezt az információt ismerte Thuróczy János ítélőtáblai bíró, a Chronica Hungarorum írója is.
A magyarokról megemlékező (habár a magyarokat egyáltalán nem kedvelő!) neves kortárs Aeneas Sylvius Piccolomini (1405−1464), 1458-tól felvett nevén II. Pius pápa volt. Cosmographia című művében egy bizonyos veronai ember beszámolója alapján ír a Tanais (Don) folyó melletti emberek nyelvéről.
Bonfini: „Pius pápa azonban, aki, szavamra, kiválóan művelt volt, nem egyezik bele a magyaroknak hunoktól való származtatásába … egy veronai ember tanúságát hozza fel, aki azt mondta, hogy mikor a Tanais forrásvidékéig hatolt, ott magyar nyelven beszélő népre akadt.”
Bonfini szerint Mátyás király kereste ezeket a magyarokat, hogy hazánkba hívja őket: „A mi felséges Mátyásunk is tudott affélékről: szarmata kereskedőktől hallott róla, és követeket meg kutatókat küldött oda, hogy ha lehetséges, csalogassák Pannóniába a rokon népet, melyet az állandó háborúk nem kis mértékben megapasztottak. Mindeddig ugyan nem tudta ezt elérni, de ha él, talán véghezviszi.” 

Halogalandi Ottár 9. századi híradása után Piccolomini 15. századi adatát Zsirai Miklós a finnugor kutatástörténet következő állomásának tekinti, s úgy értékeli, hogy ezzel fölfedezték a magyarok és a jugorok, tehát az obi-ugorok nyelvrokonságát. Ez azonban tévedés, Zsirait elragadta a hév, többet vélt kiolvasni forrásából, mint ami abban valójában szerepelt. Piccolomini nem említi Jugriát és a jugorokat, ő a Tanais forrásvidékére helyezi a magyarul beszélőket, akiket nem nevez jugoroknak.

A jugorok és a magyarok Fra Mauro térképének megjelenése után válnak egy néppé a korabeli világszemléletben. A térképen Permia közelében a Jogori-stan, vagyis Jogori-föld, Jogori-szállás felirat olvasható. Fra Maurónak ez az információja Oroszországot megjárt kereskedőktől, diplomatáktól származhat, s orosz eredetű lehet a jugorok és a magyarok azonosítása is.

Ez az elmélet feltehetőleg az orosz krónikairodalom ismeretében született meg a moszkvai fejedelmi udvar köreiben. A különböző orosz fejedelemségek közül eleinte Novgorod indított felfedező-rabló hadjáratokat Jugriába. Később a hatalmi viszonyok átrendeződtek, és Moszkva lett az orosz államiság központja. III. Iván éppen Mátyás királyhoz írt levelében nevezi magát először Jugria nagyfejedelmének. A jugor népet nevének hasonló hangzása alapján azonosították a krónikákból már ismert ugorokkal, vagyis magyarokkal. Segítette az összevetést, hogy egyes krónikákban a jugor nép – tehát az obi-ugorok – is ugorként szerepel.

A jugor−magyar rokonság/azonosság problémakörét a korabeli európai tudósok, utazók tovább kutatták. Mathias de Miechow, lengyel orvos, történetíró Jugria pontosabb földrajzi leírásával járult hozzá a kérdés kutatásához, szóbeli információi alapján beszámolván Jugria hideg, kellemetlen éghajlatáról. N. Rosenberg szerint a magyarok, vagyis az ugorok az Ugra folyóról kapták a nevüket. S. Franck viszont azt írja, hogy Jugria a Don közelében található, összekapcsolván a „veronai ember” Piccolomininél megőrzött híradását az orosz forrásokból származó adatokkal. P. Giovio azonban egy orosz diplomatától megtudja, hogy Jugriában valójában a vogulok és az osztjákok laknak.

A magyarok és Jugria kapcsolatát Siegmund Herberstein sem tudta megnyugtatóan értelmezni. Herberstein két ízben járt Moszkvában, először 1517-ben, másodszor 1526-ban kelt útra. A jugorok és a magyarok, Jugria és Magyarország kapcsolatáról az előző bekezdésben tárgyalt nézeteket jól ismerte. Olaus Magnus, Sebastian Münster és mások mellett említi Mathias de Miechowot is az általa olvasott szerzők között.
Herbersteinnek nem sikerült bizonyosságot szereznie a jugor−magyar azonosságról: „Azt mondják, a jugrák mind a mai napig közös nyelven beszélnek a magyarokkal; hogy igaz-e, nem tudom, mivel gondos kutakodásom ellenére nem találtam egyetlen embert sem arról a vidékről, akivel szót válthatott volna a magyarul tudó szolgám.”

Herberstein értékes információkat szerzett a jugorok mellett szinte az összes finnugor és szamojéd népről. Útleírásában megemlíti a cseremiszeket, a mordvinokat, a permieket, a szamojédokat, a lappokat, és leírja Vótföldet és Karjalát is. Műve, a Moszkoviai útijegyzetek 1549-ben jelent meg először. Rövidesen óriási népszerűségre tett szert, számtalan nyelvre lefordították. Herberstein útleírásának köszönhetően váltak ismertté Európában a finnugor népek. Nagy hatást gyakorolt az érdeklődőkre Herberstein Moszkovia-térképe is. Különböző változatain olvasható Corelia, Biarmia, Lappia, Meschora, Mordva, Ceremise Gorni, Permia és Joughoria neve is.

3. A finnugor nyelvrokonítás kezdeti lépései és a hun–magyar rokonságtudat megerősödése

1517-ben, midőn Herberstein éppen első moszkoviai utazásán küzdött az elemekkel: a hóval és a faggyal, megjelent Werbőczi István híres jogelméleti-jogtörténeti munkája, a Tripartitum, amelyben a szerző hun−szittya (hun−szkíta) alapon indokolja a magyarság ősi jogát Kárpát-medencei hazájára.
Ebben az időben a magyar közgondolkodásban megerősödik a hun rokonság, a Szkítiából származás tudata. Csáti Demeter verse így kezdődik:

„Emlékezzenk régiekrel,
Az Szythiából kijüttekrel,
Magyaroknak eleikrel,
És azoknak vitézségekrel.”

Farkas András versében pedig a következő sorokat találhatjuk:

„Mind a scythiai hatalmas magyarok
Származának két jeles férfiaktól:
Egyik férfiúnak Hunor vala neve,
És az másodiknak nagy Magor vala neve,
Kiktől ah magyarok felneveztetinek:
Hunorrol hunnusnak, Magortól magyarnak.”

Miközben a magyarság körében megerősödött a hun−magyar azonosság tudata, az európai tudós közvélemény a jugor−magyar nyelvi kapcsolatot a 15−16. században nem tudta bizonyítani, a kérdésről a vita tovább zajlott.
E probléma szakirodalmát néhány magyar tudós is olvasta. Gombocz Zoltán szerint Szamosközy István történetíró (1565−1612) Mathias de Miechow művének ismeretében vélte, hogy „…a magyarok és az ural-vidéki ugorok nyelve maiglan is azon egy.”
Szenci Molnár Albert (1574−1634) igyekezett egyesíteni a kétféle tudást: a hazai hun−magyar hagyományt és az erősödő európai vélekedést a jugor−magyar nyelvrokonságról. Latin−magyar szótárának előszavában így ír: „Ezt a magyar népet a jóságos nagy Isten − ugyanúgy, mint hajdan Izráel népét a Vörös-tengeren át − mozdította ki a szkíta pusztaságból és a Maiótis ingoványain keresztül − egy szarvas útmutatásával! − csodálatos módon vezérelte, és Európának erre a leggyönyörűségesebb részére helyezte…” Magyar grammatikája előbeszédében viszont a következőképpen fogalmaz: „…ha most valaki azt kérdezné tőlem, hogy honnan ered ez a nyelv, vagy mely más nyelvekkel rokon, bevallanám, hogy nem tudom. Látom ugyanis, hogy akik mostanában több nyelvű szótárakat szerkesztenek és az illető nyelveket eredetük szerint megfelelő osztályokra tagolják, a magyart mindig kérdésesnek hagyják. Annyi bizonyos, hogy nyelvünk az európaiakkal nem rokon… Tudom azonban a legtudatlanabbakkal együtt, hogy Ázsia szkíta vidékein ma is élnek bizonyos népek, amelyek a mi hun nyelvünket használják.” A két idézetből látható, hogy Szenci Molnár a magyar krónikák mellett olvasta Miechow (és esetleg más szerzők) műveit is.

Szenci Molnár Albert a kor elismert tudósa volt, sok társával levelezett. 1604-ben B. Keckermann egy verses levelében próbálta rábírni, hogy mint nagyhírű tudós végre erősítse meg: a magyar nyelv a héberrel rokon. Mint a második idézetből láttuk, a magyar tudós nem vállalta a véleménynyilvánítást. Irányt mutatott azonban azzal a kijelentésével, hogy „nyelvünk az európaiakkal nem rokon”. Vajon miért merült fel a héberrel való rokonítás lehetősége? Sylvester János még 1539-ben írt nyelvtanában megjegyzi, hogy a determináló nyelvi elemek a magyarban a főnevek végéhez illeszkednek, míg a latinban az elejéhez. Így tehát ezeket a magyar nyelvi elemeket a „prepozíciók” szakkifejezés mintájára nevezhetnénk „posztpozícióknak”. Sylvester János nyelvtana sokáig lappangott, ezért nem tudjuk, hogy gyakorolt-e közvetlen hatást az európai nyelvtudományra. Mindenesetre az bizonyos, hogy a műben fölvetett magyar−héber nyelvrokonság a már említett Keckermann-nál is szerepel, s szintén a két nyelv szerkezeti hasonlóságára alapozva. Ezzel a nyelvek kutatása magasabb szintre lép, a szavak hasonlítgatása mellett elindul a nyelvek szerkezetének vizsgálata.

A 17. században a finnugor nyelvrokonság kutatása azáltal lép tovább, hogy a magyar−héber nyelvi kapcsolatok említése után felfedezik a magyar és a finn nyelv közötti szerkezeti összetartozást, és számtalan közös eredetű magyar−finn szót találnak.
A Sárospatakon is tanító J. A. Comenius (1592−1670) először 1631-ben megjelent, Grammatica latino-vernacula című munkájában a prepozíciókról azt írja, hogy „vannak olyan nyelvek, amelyek ezeket a szócskákat nem előre teszik, hanem hátra, pl. a magyar és a finn az európaiak közül…”
Comenius említett sorai később eltűntek a tudósok szeme elől: Zsirai 1937-ben azt írta, hogy Comenius „valamilyen félreértésből jutott az elsőség dicsőségéhez”.

Comenius helyett Zsirai nagy jelentőséget tulajdonít a magyar Tröstler János működésének, aki Das alte und neue Dacia című művében (1666) magyar−finn szóegyeztetéseket közölt. A szerző neve helyesen Joannes Tröster, erdélyi szász ember volt, aki a magyarokat egyáltalán nem szerette. Tröster magyar−finn szóegyeztetéseit azért építette be művébe, „hogy bizonyítsa: a magyar egy ősi német alapú keveréknyelv, melynek szóállományába német, szláv, latin, görög, svéd, sőt még finn eredetű szavak is beépültek”. Tröstert tehát semmiképpen sem tarthatjuk a magyar−finn nyelvrokonság tudatos kutatójának.

E tétova előzmények után a magyar−finn nyelvrokonságot 1669-ben Martin Fogel (Fogelius) hamburgi tudós veti föl De lingua indole Finnica Observationes című munkájában. Fogel számtalan ma is elfogadott magyar−finn szóegyezést talált Szenci Molnár Albert szótárát és nyelvtanát forgatva. A közös etimológiák mellett Fogel nagy jelentőséget tulajdonít a két nyelv szerkezeti hasonlóságának is, ebben követve a korszak előremutató irányzatát.

Mai ismereteink szerint a finn− magyar szerkezeti összehasonlítás ötlete Comenius fentebb idézett mondatában bukkan föl először, de feltehetőleg más szerzők más műveiben is előfordulhatott ez a gondolat, csak sajnos e művek eltűntek az idők homályában. Azt sem tudjuk megállapítani, hogy Fogel műve mennyire hatott kortársaira, hiszen más művekhez hasonlóan ez is sokáig lappangott, csak 1888-ban fedezték fel újra. A finn−magyar nyelvrokonság azonban ebben a korban könnyen felfedezhetővé vált Fogeltől függetlenül is: Finnország részesévé vált az európai eseményeknek, skandináv tudósok kapcsolódtak be a tudományos közéletbe.

A svéd G. Stiernhielm (1598−1672) De linguarum origine című 1671-es művében megállapítja, hogy a finn és a magyar nyelv között sok szóegyezés van, noha a két nyelv gyökeresen különbözik. Stiernhielm szerint a két nyelv egy közös szkíta ősnyelvre vezethető vissza. A svéd költő és polihisztor kéziratos hagyatékában magyar−észt és magyar−lapp szóegybevetések is találhatók.

A nyelvek rokonsági viszonyainak tisztázásáért sokat tett Leibniz, német filozófus (1646−1716). Leibniz kiterjedt levelezésével az európai tudományos élet nagy koordinátora volt. Véleménye szerint a népek eredetének kérdése a nyelvek rokonsági viszonyainak vizsgálatával tisztázható. Legalkalmasabb vizsgálati anyagnak az egyes nyelvek Miatyánk-szövegeit tartotta, de emellett egy összehasonlítható alapszókincs anyagait is gyűjtötte a különböző nyelvekből. A nyelvi anyaggyűjtéshez tudóstársain kívül Nagy Péter cártól is segítséget remélt. Leveleinek tanúsága szerint Leibniz kezdte felismerni a finnugor nyelvek egybetartozását, és tisztában volt a finn−lapp−magyar nyelvi kapcsolatokkal.
Zsirai Miklós Leibniz egyik munkatársa, J. G. Eckhart szövegét idézi (sajnos bibliográfiai hivatkozás nélkül), amely szerint a magyar, finn, észt, lív, lapp, szamojéd, osztják nyelvek rokonságban állnak, s e népek Eurázsia északi részét valaha együtt lakták.

A 17. század nem tartozik a magyar kultúra legfényesebb lapjaira. A török elnyomás elhúzódó negatív hatásai aláássák a három részre szakított ország gazdasági alapjait, s ennek nyomán a kultúra hadállásai is hátrább szorulnak. A század első felében a magyar gondolkodók közül Zrínyi Miklósnál a szittya rokonságra történő utalásokkal találkozunk, melyek a krónikák s Szenci Molnár Albert sorainak ismeretét tükrözik:

Attila

Én vagyok magyarnak legelső királyja,
Utolsó világrészrül én kihozója!
Én lehetek tehát magyarnak példája,
Hívét s birodalmát hogy nyujtja szablyája.

Szigeti veszedelem

…
Scitiából, azt mondom, kihoztam üket,
Miként Egyiptusbul az zsidó népet…

Geleji Katona István 1645-ben megjelent Magyar Gramatikácska című művében a héber−magyar nyelvrokonságra tesz utalást, mely alapján arra gondolhatunk, hogy esetleg ismerte Sylvester János munkáját, vagy talán európai kitekintéssel is rendelkezett e témakörben:

„A magyar nyelv egy az orientális lingvák közül… az egy zsidón küvöl… rokonsága nincsen…”

Az említett két szerzőnél láthatjuk, hogy valamennyi olvasottsággal rendelkeztek a magyarok őstörténete és a magyar nyelv eredete témakörében, de az e téren született elképzeléseket a 17. század magyar gondolkodói továbbfejleszteni nem tudták. A század végén azonban már kezd fellélegezni a magyarság, kemény harcok után a törököket kiverik Magyarországról. A kultúra is lélegzethez jut, a magyar nép átvészelve igen zivataros századait, ismét származása és nyelvének eredete felé fordul.

Otrokocsi Fóris Ferenc (1648−1718) református prédikátor 1693-ban a magyarok eredetéről értekezett. Művében héber−magyar szóegyeztetéseket közölt. Soraiból kitűnik, hogy Jugriáról hallott, s a jugor−magyar rokonság lehetősége foglalkoztatta. Az általa használt Juhra alakból arra következtethetünk, hogy ismereteit feltehetőleg Mathias de Miechow Tractatus… című könyvéből merítette.

A finnugor nyelvrokonság kutatásának a 17. század 2. felében megszületett eredményei meglehetősen hamar ismertté válnak Magyarországon. Czvittinger Dávid (1675−1743) Specimen Hungariae Literatae… című, 1711-ben megjelent magyar irodalomtörténetében Otrokocsi Fóris Ferenc nézeteivel Eckhart véleményét állítja szembe, s a hun−magyar rokonságot tagadva Comeniusra és Stiernhielmre is hivatkozik: „…a hunok és a magyarok különböző nemzeteket alkottak… a magyarok a messze szétszóródott finnekkel alkottak egykor egy törzset, ezt a vérrokonságot ismerte, mondja már Comenius és Stiernhielm is… A mi korunkban is Szibérián át nagy Tatárországba … eljutó kiváncsi utazók rájöttek, hogy még mindig beszélik a finn nyelvvel rokon nyelvet.” A német egyetemeken tanuló, a legmodernebb nézeteket megismerő Czvittinger a magyarok közül elsőként hirdeti a finnugor nyelvrokonságot.

Következő magyarként Bél Mátyás foglalkozott a magyarság eredetének kérdésével. Szenci Molnár Alberthez hasonlóan két adathalmazt kívánt összeboronálni: krónikáink hitvallását a hun−magyar rokonságról és az újkeletű nézeteket a finn−magyar kapcsolatokról. Bél Mátyás Bayer orosz akadémikustól kért finn nyelvtankönyvet, de elmerült a nyelvhasonlítás tengerében: ismeretei még nem voltak elegendők időt álló eredmények alkotására. Erről nem ő tehet, az összehasonlító nyelvészet mint tudományág akkor még nem létezett. Egy sajátos szintézis keretében Bél Mátyás a „magyar−szkíta nyelv” maradványait a finn nyelvben találta meg. Úgy vélte, hogy a bábeli nyelvzavar után a magyarok kijőve Mezopotámiából, „atyjukkal, Magóggal együtt az északi vidékeken telepedtek le… Mármost, ami az északi népeket illeti… új szálláshelyet keresve… részben Finniában (Finn-Land)… telepedtek le:”

A 18. század elejéről még egy magyar nevet kell megemlítenünk: Turkolly Sámuelét. Finnugor vonatkozásokkal teli levelét orosz szolgálatban, mint „fő hadi ügyész” 1725. április 2-án keltezte, Asztrahányban. Turkolly önszorgalomból kereste az őshazában maradt magyarokat. Sárospataki diákként olvashatott még a „Históriák”-ban arról, hogy „…az Magyarok, Hunnusok Scithiából jöttenek Európába”. Meg is találta őket: „…volt pedig a lakások a Volga Vize mellett igen fövenyes és erdőtelen hellyen, mindazonáltal szép házakban laktanak… A magyarok Királlya pedig Kuma nevű folyó víz mellett (lakott)… most Krímben a Tatár Kán protectiója alatt vannak hét Magyar Faluk, mellyekben Magyarul beszélnek.”
A leírás kicsit zavaros, talán két magyar csoportról szól: a Volga mentiekről, és azokról, akik a Krím-félszigeten éltek. A szövegből következtetve egyik csoport sem lakott a hajdani baskíriai őshaza területén, mint egyéb forrásokból tudjuk, a hódító tatárok elől még a 13. században menekültek a keleti magyarok a Volga mellékére, illetve Turkolly leírásából arra következtethetünk, hogy egyes családjaikat, nemzetségeiket a tatárok magukkal hurcolták a Krím-félszigetre.

Turkolly a keleti magyarok mellett hírt ad sok más finnugor népről is, levele azért is jelentős, mert először szerepelnek magyar nyelvű szövegben finnugor népnevek: „Ezen az Országon sok Bálvány imádó Nemzetek vagynak, a Nemzeteknek penig nevek ezek: Tsuvasz, Mordva, melly nemzetek is imádság helyett kantza lovakat és juhokat ölnek az istennek… A Scythiai birodalomban sokféle Tatárok vagynak, akik másféle Nemzetségeknek igen nagy ellenségi, úgymint:Tsermisztek… Morduan-ok… Kumi-k…”
Turkolly magyarságkereső utazása Julianuséhoz hasonlítható: mindketten sikerrel jártak, mindketten találkoztak finnugor nyelvrokonainkkal is, vagy hallomásból értesültek más finnugor népek létezéséről, de a nyelvrokonságot nem fedezték föl.

A 18. század elején Stiernhielm után egy másik svéd, Rudbeck is a finn−magyar nyelvrokonságról értekezik. Könyvének címe: Specimen usus Lingua Goticae. Rudbeck alapvetően a gót nyelv héber eredetét kívánja bizonyítani, de művében finn−magyar szóhasonlításokat is végez. Megállapítja, hogy a magyar és a finn közeli kapcsolatban állnak. Az általa közölt 101 szóegyeztetés többsége helyes. Szóanyagát más kutatók is felhasználják, így például az 1720-as években Turkollyval egy időben Oroszországban tartózkodó svéd katonatiszt, Philip Johann Strahlenberg.

Strahlenberg a nagy északi háború fordulópontját jelentő poltavai csatában esett orosz hadifogságba, 1709-ben. 13 évet töltött Oroszországban, s közben beutazta az egész birodalmat. Földrajzi, történeti és nyelvi megfigyeléseit 1730-ban, Stockholmban megjelent könyvében összegezte (Das Nord- und Ostliche Theil von Europa und Asia). Strahlenberg műkedvelő tudós volt, viszont jó megfigyelő. Nyelvi példái hemzsegnek a hibáktól, a magyar szavak egy része az ő átiratában felismerhetetlen. Ebben követi Rudbecket: szógyűjtését felhasználva a nála olvasható hibás alakokat újraközli. Strahlenberg felállítja az ún. boreo-orientális nyelvek csoportját (ezeket abban az időben általában a tatár nyelvek elnevezéssel is illették), amelyet hat osztályra bont. Az első osztályba sorolja a magyar, finn, észt, lapp, lív, mordvin, cseremisz, permi, votják, vogul, osztják nyelvet. A harmadik osztályba sorolja a szamojéd nyelveket. Strahlenberg észreveszi e két osztály közeli kapcsolatát is.

Leibniz-cel szemben Strahlenberg nem pártolta a Miatyánk-fordítások felhasználást a nyelvi összehasonlításokban, mivel sok nyelv esetében ez egyszerűen kivitelezhetetlen volt. Jó érzékkel fordult a legősibb szócsoport: a számnevek, testrésznevek, kezdetleges eszközök, ősi cselekvések elnevezései felé. Táblázatából azt látjuk, hogy a magyar és a finn nyelv kivételével nyelvi adatai nagyon hiányosak. Hogyan tudta mégis hibátlanul felállítani a finnugor nyelvek osztályát, s elég jól csoportosítani a szamojéd nyelveket is? Feltehetőleg utazásai során megismerte Oroszország különböző népeinek kulturális sokszínűségét, s meglátta az egyes népeket összekötő rokon vonásokat. Azt mondhatjuk tehát, hogy főleg néprajzi-kulturális megfigyelései alapján osztályozta a boreo-orientális nyelveket, vagyis a finnugor nyelvrokonságot inkább megsejtette, mint nyelvi alapokon bizonyította.

Strahlenberg módszerét alkalmazva a finnugor népeket felkereső utazók, tudósok hozzálátnak az alapszókincs gyűjtéséhez. A 18. század folyamán ez lesz a finnugor nyelvészeti kutatások fő iránya.

A svéd kapitány művét Magyarországon is hamar megismerik. Zsirai szerint Bél Mátyás 1735-ös, Adparatus című munkájában nyilván Strahlenberg könyvének ismeretében kénytelen belátni a finnugor nyelvrokonság tényét, noha nem szimpatizál vele. Azt Bél Mátyás korábbi művéből már idéztük, hogy a finn−magyar nyelvrokonságot elismerte, csak egy sajátos történelmi csavarral másodlagos nyelvi kapcsolatnak vélte.

A finnugor nyelvrokonságot feltétlenül elfogadja Huszti András (1700 k. − 1755) történetíró és jogtudós. 1735−36-ban írt, de csak 1791-ben megjelent Ó és Ujj Dácia, azaz Erdélynek régi és mostani állapotjáról való História című könyvében a következőket írja: „…legközelebb való Attyafiai a’ Magyaroknak a’ Vogulitzi Népek, a’ kik Sibériában Muszka Országon tul, Ugorok Tartománnyában laktanak…; igen közel való Attyafiai a’ Magyaroknak Scythiában az Ostiaki Népek… A’ mi a’ nyelvét illeti ennek a’ Népnek, a’ mind a’ számlálásban mind egyéb szókban ’ mi magyar nyelvünkhöz legközelebb járul…”
Az idézetből kiolvasható, hogy Huszti András ismerte Strahlenberg művét, erre utal szóhasználata (Vogulitzi, Ostiaki), valamint az, hogy a nyelvrokonság bizonyítékaként a számlálás szavait említi. Ugyanakkor Huszti meglepő módon továbblép: kijelenti, hogy a magyaroknak a vogulok és az osztjákok a legközelebbi rokonai. Valami egyéb szakirodalmat is olvashatott, amely alapján erre a következtetésre jutott. Feltehetőleg ismerte a jugor−magyar rokonság korábbi irodalmát, s e művekből tudta azt is, hogy Jugria lakói a vogulok és az osztjákok. Ismereteit kombinálva megsejtette az ugor nyelvek szoros kapcsolatát.

Szakirodalmi olvasottságról tanúskodnak Torkos József és Halmágyi István művei is. Torkos József evangélikus lelkész (1710−1791) 1747-ben a Győri Kalendáriumban megjelent művében értekezik a Magyarország határain kívüli „magyarokról”. Olvasottsága meglepő: Herbersteinre, Oderbornra, Miechowra, Guagninire és Strahlenbergre is hivatkozik. Véleménye szerint „az ázsiai Magyarország nyelve (ti. a vogul) az európaitól csak annyiban különbözik, hogy amaz anyának nevezendő, a mi magyar nyelvünk pedig e durva és még nyers anyának dialektusa, új szavak és kölcsönzések tekintetében eltérő leánya…” Torkos értékes geográfiai és néprajzi megfigyeléseket is közöl, beszámol például a vogulok nagy tiszteletben álló bálványáról, az „arany vénasszony”-ról is.
Halmágyi István (1715−1785) a göttingeni egyetemen járván ismerte meg Strahlenberg művét. Naplójában ismerteti a finnugor nyelvek rokonságára vonatkozó nézetét és felsorolja az első osztályba tartozó nyelveket.

A 18. század közepén Magyarországon még nem érett meg a helyzet arra, hogy finnugor nyelvészeti kutatásokat folytassanak, ehhez nem állt rendelkezésre megfelelő nyelvi anyag, a nyelvi ismeretek elmélyítését szolgáló magyar tudományos expedícióknak pedig ekkor még nem jött el az idejük. Oroszországban azonban megindult a tudományos feltáró munka. Leibniz még Nagy Péter cárnak írt levelet 1713-ban, szótárak és nyelvtanok írására biztatván az orosz uralkodó köröket, eredményt azonban csak Péter utódainál ért el. Megkezdődött a tudományos feltáró munka Oroszország népeinek és nyelveinek megismerésére. Nyelvészeti szempontból a második kamcsatkai expedíció (1733−1743) volt a legsikeresebb. Az expedíció munkáját Szentpétervárott titkárként segítő J. E. Fischer (1697−1771) az 1740-es felfedező úton személyesen is részt vett. A németföldről Oroszországba csábított tudós történeti műveket írt (De origine Ungrorum − A magyarok eredetéről: 1756, megjelenés éve: 1770; Sibirische Geschichte − Szibéria története: 1768) és összeállított egy 34 nyelvű szótárat is. Fischer nyelvészeti ismeretei művei megírása során elmélyültek. A rendelkezésére álló nyelvi adatok mind szakszerűbb felismerésekre vezették. A finnugor kapcsolatok mellett talált néhány magyar−tatár szóegyezést, és meglátta a magyar és a csúd (=balti finn) nyelvek közötti szabályos f > p hangváltozást is. Szótárát röviden csak Vocabularium Sibiricumnak (Szibériai szótár) nevezik. A szótárat Fischer L. A. Schlözer felkérésére állította össze. Halála miatt sajnos kéziratban maradt, de a mű a göttingeni egyetemi könyvtárba kerülvén, a tudós utódok, így például Gyarmathi Sámuel is használhatták.

A gyarapodó nyelvi adatokat felhasználva Schlözer, a göttingeni egyetem professzora történeti összefoglaló munkájában (Allgemeine Nordische Geschichte: 1771) magabiztosan jelenti ki a finnugor nyelvek rokonságát. E művében közli Fischer szótárának obi-ugor részét is. Ez a szegényes szóanyag még sokáig az egyetlen alapját jelentette a vogul és az osztják nyelv vizsgálatának. Schlözer nem szerette a magyarokat, s az ellenszenv kölcsönös volt. Magyarországot mint túlnyomórészt szlávok által lakott vidéket jellemezte, s úgy vélte, sehol másutt a világon nem élnek ilyen keveredésben különböző népek. Feltehetőleg Herder az ő ösztönzése nyomán írt a magyar nyelv várható kihalásáról. Ezen nézetei azonban nem csökkentik érdemeit a finnugor népek és nyelvek kutatása terén. Schlözert állítólagos magyarellenessége nem akadályozta abban, hogy később jó munkakapcsolatot alakítson ki a Göttingenbe látogató Gyarmathival.

A többnyelvű szótárak írásában jeleskedő 18. század hagyta az utókorra Nagy Katalin cárnő munkáját, amely P. S. Pallas gondozásában jelent meg 1786−87-ben (Linguarum totius orbis vocabularia comparativa). A mű 200 nyelven tartalmazza az elnevezését 285 tárgynak és fogalomnak. A nyelvek között ott találhatók a finnugor családba tartozók is.

4. Sajnovics János és Gyarmathi Sámuel – a Demonstratio és az Affinitás

E szótárak írásával egy időben Magyarországon is kiemelkedő finnugor vonatkozású esemény történt: 1769-ben Sajnovics János útra kelt Lappföldre. Útjának elsődleges célja csillagászati megfigyelések végzése volt. Ebben az évben egy ritka esemény megfigyelése foglalkoztatta a tudósokat: a számítások szerint egy nyári éjszakán a Vénusz áthalad a Nap előtt, metszi a Napot és a Földet összekötő képzeletbeli egyenest. Ennek a jelenségnek a megmérésével pontosítani lehetett a Nap–Föld távolságra vonatkozó számításokat. Mindezen mellékkörülmények a finnugrisztika számára azáltal váltak jelentőssé, hogy a Vénusz átvonulásának mérésére a sarkkörön túlra indított expedíció vezetője, Hell Miksa Sajnovicsot választotta útitársul, éppen azért hogy ő a lapp és a magyar nyelv rokonságát is tanulmányozza. A nyelvészeti munkába a matematikus–csillagász Sajnovics nem nagy lelkesedéssel kezdett bele, később azonban kedvet kapott hozzá. Kedvét a felismert nyelvi kapcsolatok, a lapp és a magyar beszéd hasonló hangzása hozták meg.
Sajnovics utazásának jelentős szakirodalma van. A nyelvész-tudománytörténész utódok elemezték műve tudományos értékeit, és a magyar közéletre gyakorolt hatását is. Már a 19. század végén önálló kötetben foglalkozott vele Hám Sándor, később Csupor Zoltán, majd Lakó György. Sajnovics János 1770-ben írta a finnugor történeti nyelvtudományt megalapozó művét, a Demonstratiót. Megjelenésének 200. évfordulóján tudományos konferencián emlékeztek szerzőjére.
Sajnovics János művének teljes címe: Demonstratio. Idioma Ungarorum et Lapponum idem esse [Bizonyítás. A magyar és a lapp nyelv azonos.]. Műve először Koppenhágában jelent meg, majd rövidesen Nagyszombatban is, ahol Sajnovics hazatérte után továbbra is a csillagvizsgáló segédfelügyelőjeként dolgozott.
A röviden csak Demonstratiónak nevezett értekezés a finnugor történeti nyelvészet egyik alapművének számít, az utóbbi évtizedekben azonban a latin nyelvű kultúra háttérbe szorulásával egyre kevesebben olvasták, tanulmányozták. A magyar fordítás 1994-ben készült el. Pár évvel korábban Sajnovics naplójának magyar fordítása is megjelent. E két műből minden érdeklődő képet alkothat Sajnovics északi útjának és finnugrisztikai kutatásainak jelentőségéről.
A Demonstratio 12 fejezetre oszlik. Emeljük ki belőle a fontosabb gondolatokat:
Az 1. fejezetben Sajnovics arról értekezik, hogy a magyar és a lapp nyelv rokonságban áll, noha a két nyelv beszélői nem értik egymást. A Halotti beszéd példáján bizonyítja, hogy a nyelvek milyen változásokon mennek keresztül az évszázadok folyamán, és egy magyar embernek is milyen nehézséget jelent anyanyelvének változásait követni, a régi magyar szöveget megérteni. Sajnovics szavaival: „Ezért a következtetés, miszerint a magyar ember nem érti meg a lapp beszédet, tehát különbözik a nyelvük: hamis és semmitmondó bizonyítás.”
A 3. fejezet címe: „A magyar és a lapp nyelv azonos voltát bizonyítja az, hogy a szavakat mindkét népnél hasonlóan ejtik ki.” Sajnovicsnak ez az állítása saját tapasztalatain alapult: lapp és finn embereket is hallott anyanyelvükön beszélni. Az egyik esetről így ír:

„Midőn Mauersundban, egy finn határ menti kikötővárosban vesztegeltünk a kedvezőtlen szél miatt, felkerestük a városi kereskedőt. Épp ott volt T. Daass úr is, annak a népnek misszionáriusa, amely a közeli tenger partján halászatból él, karéliainak (karjeliainak) nevezi magát, és úgy tartja, hogy Karjeliából érkezett egykor oda. T. Hell atya megragadta a kínálkozó alkalmat, és sok kérdést tett fel a lappokról, és hosszas beszélgetést folytatott a misszionáriussal nyelvükről, szokásaikról stb. Eközben véletlenül betért épp a házba egy karjeliai ember is, és T. Hell atya kérésére a misszionárius elimádkoztatta vele a Miatyánkot. S íme, néhány szót tökéletesen megértettünk, és a többit is úgy ejtette, ahogy eddig csak magyar embert véltünk beszélni. Ez a dolog megerősítette T. Hell atya sejtését és feltevését, amely, mint említettem, Scheffer és Büsching nyomán fogalmazódott meg benne, tudniillik, hogy a finn, a lapp és a magyar nép rokon egymással, és ettől kezdve szüntelenül hevesen biztatott, sarkallt, kért és sürgetett, hogy derítsem ki a magyar és a lapp nyelv közelebbi egyezését, mivel ő maga fontosabb teendőkkel volt elfoglalva.”

Az idézetből látjuk, hogy a tudós csillagászokra nagy hatást gyakorolt a magyar és a lapp nyelv hasonló hangzása. Ezért Sajnovicsot élénken foglalkoztatta, hogyan lehetne a lapp nyelvről szakirodalmat olvasni, egyáltalán hogyan lehet lapp nyelvű nyomtatványokat olvasni. A Demonstratio 4. és 5. fejezetében Knud Leem, lappföldi norvég misszionárius könyveinek lapp nyelvi átírási rendszerét elemzi, abból a szempontból, hogy a Leemnél olvasható betűk, betűkapcsolatok milyen hangokat jelölnek, ebből következően mely magyar hangokkal azonosíthatók, s milyen betűkkel jelöli a magyar helyesírás ugyanazokat a hangokat.
Ezután két fejezetben a dialektusok eltéréseit tárgyalja Sajnovics. A 6. fejezetben általában szól a témáról. Először a német nyelvjárások eltéréseire hivatkozik, majd a német és a dán nyelv könnyen felismerhető kapcsolataira, eltérő kiejtésbeli normáira hoz föl példákat, a következő fejezetben pedig a lapp nyelv dialektusairól értekezik. E témakör átgondolására Sajnovicsnak azért volt szüksége, hogy magyarázatot találjon a nyelvek és dialektusok közti eltérések és kapcsolatok okára. Az eltéréseket a történelmi, földrajzi távolsággal magyarázta. A nyelvészeti kutatások kezdetlegességét mutatja, hogy a 6. fejezetben Sajnovics idézi Hell Miksa azon véleményét, miszerint a lappok Kína északi határterületeiről származnak. A népnevek és földrajzi nevek hasonlóságára alapozott ötletet Hell kiegészítette a magyar–kínai nyelvrokonság elméletével is. Egy kínai szótárt forgatva ugyanis felfedezte, hogy visszafelé olvasva egyes kínai szavak magyar szavakra hasonlítanak. Butaság és előre mutató felfedezések tehát együtt vannak jelen a kibontakozó, módszereit kereső nyelvtudományban. Úgy tűnik, hogy Hell Miksa ötletéig nyúlik vissza az a feltételezés is, hogy a finnugorok valahonnan keletről származnak (lásd Wiedemann és Castrén ázsiai őshaza-elméletét).
A Demonstratio átgondolt, logikus felépítésű tanulmány. Az eddig ismertetett fejezetekben Sajnovics tisztázta a legalapvetőbb dolgokat: egyrészt, hogy mi okozza a nyelvek, kapcsolatait, eltéréseit, és azok miben nyilvánulnak meg (1–3. fejezet), másrészt pedig a lapp és a magyar nyelv hasonlításának módszertani problémáit (4–7. fejezet). A 8. fejezettől olvashatjuk a magyar–lapp nyelvrokonság bizonyítékait. Elsőként a magyar és a lapp nyelv közösnek vélt szavait olvashatjuk a 8. fejezet Elenchus nevű részében. Szószedetének összeállításakor Sajnovics nagyon óvatosan járt el: csak olyan lapp és magyar szavakat vett föl, amelyek szótárakból kikereshetők, igyekezett a közösnek tűnő, de idegen eredetű szavakat kiszűrni és csak azokat a szavakat rokonította, amelyek jelentése is azonos. Mindezen törekvésekből megállapítható, Sajnovics igazi tudós volt, és a Demonstratio mindenben megfelel egy tudományos közlemény ismérveinek: adatai megbízhatóak, ellenőrizhetőek, a szerző gondolatmenete, következtetéseinek kialakulása a műben nyomon követhető.
A Demonstratióban 150 magyar–lapp szóegyeztetést találunk, ezekből száztizennégy tőszó, a többi képzett alak. Sajnovics munkásságának értékelői a tőszó-egyeztetések 29–33%-át tartják helyesnek. Hogyan értékeljük ezt az arányt? Sajnovics ugyan a dialektusokról írván felismerte az eltérések szabályszerűségeit, e felismerést azonban mégsem alkalmazta következetesen etimológiái felállításánál, nem foglalta rendszerbe a lapp és a magyar hangrendszer közti eltéréseket. Mégis, a helyes etimológiák aránya magasabb, mint a korszak más nyelvészeti munkáiban. Egy évszázaddal később Budenz József a Magyar–Ugor Összehasonlító Szótárában már a történeti nyelvtudomány módszereit alkalmazva több tévedést követett el, mint Sajnovics.
A 9–11. fejezetben Sajnovics a lapp és a magyar nyelv szerkezetét hasonlítja össze. A nyelvtani kapcsolatok vizsgálata, a szóegyezésekkel egyenrangú kezelése teszi a Demonstratiót előremutató nyelvészeti munkává. Sajnovics szerint a magyar és a lapp nyelv azonosságát bizonyító műből nem hiányozhat a nyelvtani összevetés:

„Igen sok olyan szót soroltam fel (és még többet felsorolhattam volna), amelyekből elég világosan kitűnik a magyar és a lapp nyelv egyezése, de úgy véltem, nem szabad itt megállnom. Tovább kell lépnem és magukat a szófajokat, a névszót, a névmást, az igét is a grammatika mérlegére kell tennem. Ha bebizonyítom, hogy ezeket a szófajokat azonos vagy majdnem azonos módon használja mindkét nép, úgy vélem, a tökéletes bizonyításhoz semmit sem hiányolhat már művemből az olvasó.”

A 9. fejezetben a névszók összehasonlítása során a következőket olvashatjuk: a magyarban és a lappban a főneveknek nincs nemük, a többes szám jele a -k, a középfok jele mindkét nyelvben a -bb, a jelzőként álló melléknév nem ragozódik, egyeztetés a számnevek esetében sincs.

A 10. fejezetben Sajnovics a személyes, kérdő és vonatkozó névmások közös eredetéről ír, és a birtokos szuffixumokat (=birtokos személyjelek) is összehasonlítja.

A 11. fejezetben az igeragozás összehasonlítását találjuk. Sajnovics mint magyarul tudó ember könnyedén ismeri fel a lapp nyelvben a határozott és általános ragozást, s anyanyelve birtokában azonnal meglátja, hogy amit Fielström grammatikájában nyelvjárási eltérésnek vél, az valami egészen más, az igék „határozott és határozatlan szerkesztéséből” eredő jelenség. E felismeréshez valóban finnugornak kellett lenni.

A nyelvtani összehasonlító fejezetekben vannak olyan jelenségek, amelyeket már Sajnovics előtt felfedeztek, s előfordulnak téves hasonlítások is. E fejezetek jelentősége abban áll, hogy a Demonstratióban kiemelt helyet foglalnak el, utánuk már csak a bibliográfiai összefoglaló olvasható. Sajnovics tehát láthatóan nagy jelentőséget tulajdonított a magyar és a lapp nyelv szerkezeti összehasonlításának. A Demonstratio után már nem lehetett olyan nyelvhasonlítást végezni, amiben nem szerepel nyelvtani összevetés. A módszertani előrelépés jelentősége mellett Sajnovics művének fogyatékosságai – pl. a kínai–magyar nyelvrokonság ötlete – elhanyagolhatók.

Sajnovics és Hell, miután végeztek csillagászati megfigyeléseikkel, visszatértek Koppenhágába. Sajnovics rendezte kéziratos jegyzeteit, könyvtárakban egészítette ki tudását, majd a dán tudós társaság előtt három felolvasóülésen számolt be lapp–magyar nyelvészeti kutatásairól. Ez 1770 január–februárjában történt, majd nem sokkal ezután műve nyomtatásban is megjelent. Az európai tudományos körök elismeréssel fogadták a Demonstratiót. Megjelenése által a finnugor nyelvrokonság feltételezésből bizonyossággá vált. Tudóstársai Sajnovics eredményeit ismertették és értékelték, majd felhasználták saját nézeteik tovább építésére. A turkui egyetem tanára, Henrik Gabriel Porthan a következőket írta:

„A finn olvasó figyelmét fel kell, hogy keltse az a körülmény, hogy ezeknek a szavaknak egy nagy része megvan a finnben, s hogy ezek a finnek kiejtésében még közelebb állnak a magyar nyelvhez, mint a lapp szavak.”

A művelt olvasók Magyarországon a Demonstratio nagyszombati kiadásából tájékozódhattak a lapp rokonságról, s olvashatták Josef Hager Bécsben megjelent ismertetését is. A mű hazai fogadtatása ellentmondásos volt. Az érvek és ellenérvek tudományos értékelése mellett érzelmi motivációk is hangot kaptak: a Demonstratiónak szépirodalmi visszhangja jelentősebb, mint a tudományos. E témakör összefoglalása Éder Zoltán művében olvasható.
A birodalom két államalkotó nemzete, a német és a magyar ellentétes nézeteket fogalmazott meg jövőjével kapcsolatban, ráadásul a magyarok többet is, a polémia tehát a magyar írástudók között is kitört. Sajnovics idején a Habsburg-ház figyelemre méltó kísérletet tett a felvilágosult abszolutizmus eszme- és eszközrendszerén belül államának modernizálására. II. József úgy képzelte, hogy a gazdasági-kulturális reformok hasznát majd a birodalom egyetlen nyelvét egységesen beszélő nemzet fogja élvezni. E nyelv – II. József szerint – természetesen a német lesz. Elképzelését egyöntetű magyar felháborodás fogadta. A birodalmi törekvésekkel egyidőben ugyanis kibontakozott az a magyar nemzeti mozgalom, amely a 19. század első felében a magyar reformmozgalomba torkollott. A nemesi udvarokban divatba jött magyarnak lenni, magyar ruhákat hordani, magyar zenét hallgatni s magyarul beszélni. A németesítő törekvések ellensúlyozására a korszak jellegzetes társadalmi vitafórumain, a röplapok hasábjain fogalmaztak meg különböző koncepciókat, közöltek lánglelkű felhívásokat.
A felélénkülő és új formákat öltő tudományos közélet kitermelte az új műveket: számtalan magyar nyelvtan és szótár született ezekben az időkben.
A bécsi udvarban élő magyar testőrség tagjai európai kitekintéssel is rendelkeztek, nemzetük jövőjét környezetébe ágyazva értelmezték, s próbálták európai módon elrendezni. Nagyvonalú elképzeléseiket a finnugor nyelvrokonság elmélete igen zavarta. Barcsay Ábrahám kapitány a dicsőséges múltat félti, azokat az eszméket, amelyek erőt adnak a magyarságnak: a szkíta rokonságot, vitéz honfoglaló eleink emlékét. Barcsay verseiből Domokos Péter osszegyűjtötte a Sajnovics-ellenes fricskákat, ezért itt most csak a leghíresebbet, szállóigévé vált sorait idézzük:

„Addig magyaroknak hirdessék munkáji,
Hogy ők a scytháknak vitéz unokáji.
E szeglet-kövön fekszik szabadságunk,
Külnben bizonyos, higgyük el, rabságunk.
Sajnovits jármától ójjuk nemzetünket,
Ki Lappóniából hurcolja nyelvünket…”

Sajnovics a magyar és a lapp nyelv rokonságáról értekezett ugyan, de az ellentábor a nyelvrokonságot néprokonságnak értette, s kikérte magának a lapp atyafiságot. Barcsay Ábrahám mellett Orczy Lőrinc tiltakozik leghevesebben a finnugor rokonság ellen. „Tsillag néző Sajnovits’ és Hell’ hibái tzáfoltatnak” című verséből kitűnik, hogy a Demonstratiót figyelmesen elolvasta, hogy aztán össztüzet zúdítson a szerzőre. Sajnovicsot gúnyolódva rekeszti ki a magyar nemzetből:

„Tudom, meg örültél az Atyafiságnak,
’S ilyly Nemes Nemzettel való rokonságnak,
Nagy híre volt mindég híres lapponságnak,
Valamint most köztünk a’ jeles tótságnak,

E népnek lehetnél vala Vezére”

Orczy Lőrinc egyszerűen elképzelhetetlennek tartja, hogy azoknak a szkítáknak a leszármazottai, „kik hajdan Sándornak [Nagy Sándor makedón uralkodónak] olyly fenn felelének, ’s kinek kópjájokkal büszkén kérkedének” mégis inkább a lappok rokonai lennének. E feltételezés mögött idegen cselszövést sejt, sorait ismét Sajnovics tót [szlovák] származására utalva zárja:

„Te pedig Tsillagász! bár akár ki lehetsz,
Kedves rokonidhozz töstént viszsza mehetsz,
Vélek száraz halból készült málét ehetsz,
Mert lám ítéletet Nyelvünkről nem tehetsz.”

Vajon miért sejtett Orczy Lőrinc tót ármánykodást a lapp–magyar nyelvrokonság hátterében? Mi ragadtatta őt arra, hogy a finnugor nyelvrokonság elméletét a napi politikai csatározásokkal hozza összefüggésbe? Reakciójának hátterét Dümmerth Dezső világította meg. A 18. század második felében nemcsak a magyar nemzeti mozgalom, hanem a szlovák is bontogatta szárnyait. Kollár Ádám szerint a szláv népek gyűrűbe fogják a magyarságot, és a magyar nyelv olyként enyészik el, ahogy a kunoké. Ez a forrása Herder híres jóslatának a magyarok eltűnéséről, mely jóslat meghökkentette s egyben fölháborította a művelt magyar köröket. Orczy Lőrinc s vele mások azt gondolták, hogy minden eltérés a dicsőséges magyar múltra való hivatkozástól a nemzetet gyengíti, s pánszláv érdekeket szolgál. Ekkor jelenik meg először az a gondolat, hogy a finnugor nyelvrokonság hirdetői a magyarság ellenségei. Újabb változatairól még lesz szó kutatástörténeti áttekintésünkben.

Barcsay Ábrahám és Orczy Lőrinc az új elméletet szépirodalmi formákban utasították el. A lapp rokonságot azonban a tudós kortársak sem fogadták el.. Beregszászi Nagy Pál (1750–1828) a magyar nyelvet a perzsa, török, arab és héber nyelvvel rokonította, Horvát István vakbuzgalmában pedig leírta szállóigévé vált mondását: „Pözsög a Szent Írás minden féle régi magyar nevektől és régi magyar írás módtól.”

A bírálatok mellett Sajnovicsnak elismerésben is volt része. Révai Miklós (1750–1807) szakirodalmi tájékozottsága révén az egész finnugor nyelvcsaládot felsorolja, s a rokonság mibenlétét is igyekszik meghatározni: megállapítja, hogy a finnugor népek nem egymás leszármazottai, hanem mindannyian egy közös őstől erednek. Ez alapvetően igaz megállapítás – a finnugor nyelvekre. Révainál azonban, miként kortársainál, még nem válik el a nyelvek és népek rokonságának fogalomköre.
Egy másik kortárs, Pray György (1723–1800) a hun–magyar rokonság eszméjével nem kívánt szakítani, csak a finnugor népeket is besorolta ebbe a körbe, miként korábban Bél Mátyás.

A csekély tudományos elismerés mellett a Demostratiónak pozítiv irodalmi visszhangja is volt. Jezsuita rendtársa és barátja, Molnár János hexameterekben írott költeményében dicsőítette Sajnovicsot. A finnugor nyelvrokonság két író fantáziáját is megmozgatta. Az alkotók a dicsőséges múlt eseményeit finnugor környezetbe helyezték. Perecsényi Nagy László (1771–1827) Szakadár esthonnyiai Magyar Fejedelem bujdosása című eposzába a régieskedés jegyében a Demonstratióból lapp szavakat, a Halotti Beszédből pedig régi magyar szavakat vett át. Dugonics András (1740–1818) finnugor témájú művei az Etelka (1788), a Jolánka, Etelka leánya (1804), valamint az Etelka Karjelben (1794). E művek a finnugor rokonság népszerűsítése érdekében születtek, a szerző történelemszemlélete ugyanolyan ekletikus, mint Bél Mátyásé vagy Pray Györgyé. Dugonics András művének címe is hirdeti a nyelvrokonságot: Sajnovics nyomán Karjala nevét a magyar kar és jel szavak összetételeként értelmezi. Műveihez számtalan lábjegyzetet csatolt, melyekben még néhány hasonlóan borzasztó szómagyarázat található, bizonyítván, hogy Sajnovicson és talán Révai Miklóson kívül nem értette senki e hazában, mi is az a nyelvrokonság. Dugonics András a lappok nevét a láp szóból magyarázza, a Balti-tengert a baltából, Finnországot Finomországnak nevezi, „Karjel-ország Anya-várossát” (Viipuri, ma Viborg, Oroszország) pedig Víg-várként értelmezi.

A Sajnovics János műve által kiváltott reakció jellegzetesen magyar volt: a tudatlansággal keveredett nemzeti gőg irányította. Maga a mű, a Demonstratio azonban a nyelvtudomány európai fejlődésébe beilleszkedő, a fejlődést továbblendítő alkotás volt. Sajnovics megértette a szabályos hangmegfelelések elvét, és elfogadta, hogy a nyelvrokonság a nyelvtani kapcsolatok elemzésével bizonyítható. Művének nagy hiányossága azonban, hogy a szabályos hangmegfeleléseknek fittyet hányva a hangzásbeli hasonlóságot helyezte előtérbe a magyar és a lapp szavak rokonítása során. Talán azért, mert a szakirodalomban ezt a módszert látta. Ha tovább foglalkozik a nyelvészettel, logikus gondolkodásával hamar rájött volna erre az ellentmondásra.

A 18. század végén még egy kiemelkedő finnugor nyelvészeti munka jelent meg, a Gyarmathi Sámuel által írt Affinitás. Gyarmathi Sámuel, miként Sajnovics János is, kacskaringós úton jutott el a finnugor nyelvtudomány műveléséig. Életrajzát Gulya János könyvéből ismerhetjük meg. Gyarmathi Sámuel 1751-ben született Kolozsvárott. Korán árvaságra jutott, de kiemelkedő képességei folytán mégis módja nyílt tanulni. A híres enyedi kollégium elvégzése után Bécsbe került, ahol 1782-ben orvosdoktori diplomát szerzett. Német nyelvterületen tett utazásai során házitanítóként, nevelőként dolgozott, így teremtette elő az utazásaihoz szükséges pénzt. Erdélybe való visszatérése után, 1787-ben kinevezték Hunyad vármegye tiszti főorvosává, majd bekerült a Bethlen családba, ahol előbb háziorvos, később Bethlen Elek nevelője lett. A külhoni egyetemre induló fiatal főnemes kísérőjeként érkezett Göttingába, 1796-ban. Ekkor már túl volt az Okoskodva tanító magyar nyelvmester című munkája megírásán, tehát tanújelét adta nyelvészeti érdeklődésének. Göttingába érkezvén tudta, hogy egy olyan tudományos központban élhet és dolgozhat, ahol a finnugor nyelvrokonság és a finnugor népek történetének kutatói tevékenykednek. Megismerkedett velük, jó barátságba került L. A. Schlözerrel, és távolabbi tudományos kapcsolatok kiépítésébe is kezdett: levelet írt a stockholmi tudós társaságnak, amelyben a lapp nyelv tanulmányozásához kért segítséget.

Gyarmathi Sámuel 1797-ben kezdett finnugor nyelvészeti műve megírásához. Schlözerrel folyamatosan konzultált, a nagy tekintélyű tudós hozzá intézett levelét műve harmadik függelékeként publikálta. A mű teljes címe: Affinitas linguae hungaricae cum linguis fennicae origins grammatice demonstrata. A szakirodalomban röviden csak Affinitásként emlegetik. Címének magyar fordítása: A magyar nyelv grammatikailag bizonyított rokonsága a finn eredetű nyelvekkel. Az Affinitás a Demonstratióhoz hasonlóan latinul íródott, magyar fordítása 1997-ben jelent meg.

Az Affinitás első része a lapp és a finn nyelv magyar kapcsolatait mutatja be. E tekintélyes hosszúságú fejezetben Gyarmathi először a lapp és magyar „végződéseket” (képzőket, jeleket) hasonlítja össze, majd a fejezetet így zárja: „…miként a magyarok, a lappok is idegenkednek a szókezdő kettős mássalhangzótól … úgy hiszem, ezeket a szomszédos svédektől és németektől vették… Hasonló forrásból merítettek a magyarok is…”
Ezután módszeresen halad tovább: a névszóragozást, melléknévfokozást, a számneveket, a névmásokat, „a birtokos szavakat és szuffixumokat”, az igéket, a határozószavakat és az elöljárókat tárgyalja. A névszókról megállapítja, hogy „sem a lapp, sem a magyar nyelvben a nemnek semmiféle nyomát sem tudtam felfedezni…” A melléknevek fokozását összehasonlítva a középfok jelét (-b) a lapp és a magyar nyelvben azonosnak találja. A legnagyobb hasonlóságra a lapp és magyar számnevek összehasonlítása során bukkan. A birtokos szavakról és szuffixumokról című fejezetben ezt olvashatjuk: „Aki az idézett példákat jól szemügyre veszi, egy pillanat alatt meglátja a birtokos szavak képzésében a rendkívüli hasonlóságot.” Tehát észrevette, hogy az összehasonlított nyelvek a birtokviszony kifejezésére birtokos személyjeleket használnak. Az igéknél a képezhető igealakok sokféle jelentésárnyalatára hívja fel a figyelmet. Ilyen más európai nyelvekben nincsen, azoknak csak a „terjengős körülírás” marad. A magyar nyelv tanulmányozása során észrevette, hogy a főnévi igenevek is ragozhatók. Ezt a jelenséget a lappnál is megfigyeli.
A szintaxisra rátérve szintén alapvető hasonlóságra hívja fel a figyelmet: „a melléknév és a főnév [tehát a jelző és a jelzett szó] nemben, számban és esetben való egyeztetésének (mint a latinoknál és másoknál) nyoma sincs…”

A nyelvtani áttekintést Gyarmathi a szókészleti kapcsolatok bemutatásával zárja. Külön foglalkozik a Biblia szövegével, mert ott a sokféle ragozott és képzett alak „a finn szavakat sokkal szembetűnőbben szokta a magyarokhoz közel hozni”. A fejezet végén megállapítja, hogy a finn szavak négy csoportba sorolhatók. Megfigyelése rávilágít gondolkodásmódjára: Gyarmathi kiváló rendszerező, osztályozó elme volt. E képessége segítette őt a dolgok megértésében és elemzésében. A lappok és a finnek nyelvének rokonsága című fejezetben, melyet itt részletesebben ismertettünk, Gyarmathi Sámuel ezen képességét kamatoztatva csupán egymás mellé állítva bemutat nyelveket, s táblázatai révén máris sorjáznak a további elemzésre érdemes nyelvtani jelenségek. Az Affinitás tehát ugyanolyan leíró jellegű mű, mint az Okoskodva tanító magyar nyelvmester.

Gyarmathi Sámuel elküldte Schlözernek az első fejezet kéziratát, akitől biztatást és újabb könyveket kapott. Schlözer azt tanácsolta, hogy Gyarmathi egyéb „finn eredetű” nyelveket is vonjon be vizsgálatai körébe. Az Affinitás kézirata ennek megfelelően további fejezetekkel gyarapodott. Az észt nyelvtanok segítségével könnyedén összeállt a második fejezet: A magyar nyelv grammatikailag bizonyított rokonsága az észt nyelvvel. Felépítése ugyanolyan, mint az elsőé. A Biblia mellett itt azonban a közmondásokat, találós kérdéseket is megvizsgálja, mert a bennük található közös szavak mellett azonosnak találja a szórendet is, valamint közös népi szokásnak tartja, hogy „a lányok és a legények a fonóházakban egész estéket múlatnak efféle tréfákkal”.

Az észt nyelvi összehasonlító fejezetben a létige tárgyalása során Gyarmathi Sámuel felhívja a figyelmet arra, hogy „szokásomhoz híven közlök valamiféle fiktív ragozást, ami nagyon hasonlít a magyarhoz, és az átalakulást az észtből a magyarba mintegy természetes folyamatában mutatom be, hiszen egyúttal ezt is igyekszem kikutatni”. Ez igen fontos módszertani előrelépés a történeti nyelvészetben.

A harmadik fejezet címe: Megfigyelések hét finn eredetű nyelvről, úgymint a vogul, a votják, a csuvas, a permi, a zürjén és a mordvin nyelvről. E fejezethez Gyarmathi Witsen és Müller könyveit, valamint Müller kéziratos szótárát használta. Forrásai kevés nyelvi adatot tartalmaztak, főként szavakat, ezért ebben a fejezetben Gyarmathi nem tudott az előzőekben megszokott alapossággal véleményt nyilvánítani. Egy-két olyan azonosságra azonban felhívta a figyelmet, amelyet már a lapp, a finn és az észt nyelv tanulmányozása során észlelt (számnevek hasonlósága, birtokos személyjelek használata) és észrevette, hogy a főnévi igenév képzője a permi nyelvekben és a magyarban azonos (-ni).

Gyarmathi Sámuel úgy érezte, hogy ezen fejezetek megírásával a kitűzött célt, a finnugor nyelvek alak- és mondattanának, valamint szókészletének összehasonlítását elvégezte. Ezért minden további mondandóját függelékként csatolta művéhez. Az első függelék a tatár szójegyzék címet viseli. A tatár itt a török szinonímája. Gyarmathi így kezdi: „Tudott dolog, hogy a magyarok és a tatárok hosszú időn át szoros kapcsolatban voltak. … E keveredésből már sokan megpróbálták levezetni a két nyelv hasonlóságát… Lássuk hát, mi az igazság…” Gyarmathi Sámuel szerint az igazság az, hogy a tatár nyelv alapjaiban különbözik a magyartól: eltérnek a személyes névmások, a birtokos szavak és az igeragozás. A török-tatár nyelvek csak annyiban hasonlítanak a magyarra, mint minden más keleti nyelv, a finn eredetű nyelvekkel a magyar sokkal szorosabb kapcsolatban áll.

A második függelék a Nagy Katalin cárnő által szorgalmazott nyelvi anyaggyűjtés eredményét, a Pallas-féle soknyelvű szótárt ismerteti, majd a magyar nyelv szláv jövevényszavaival foglalkozik. Megfigyelése szerint a szláv nyelvek „a mesterségbeli és az elvont fogalmakat jelölő szakszavak nagy bőségének örvendenek, míg a mi népünk mindaddig nélkülözhette ezeket, ameddig Ázsiában nomád életet élve nem kényszerült jártasságot szerezni a mesterségekben”. De azt is észreveszi, hogy „nem csupán új szavakat vettek át a magyarok a szomszédaiktól, hanem lemondtak régi szavaikról is, új szláv vagy egyéb idegen szavakkal helyettesítve őket”. A szláv hatást tehát egyértelműen másodlagosnak tartja, miként az előző függelékben a tatár-török hatást.

A harmadik függelék Schlözer levele Gyarmathi Sámuelhez. A német tudós felhívja a figyelmet, hogy a keleti finnugor nyelvekkel: a cseremisz, votják, csuvas és vogul nyelvvel kellene behatóbban foglalkozni. Ha ebben Gyarmathi előre haladna, akkor Schlözer le tudná vonni a megfelelő történeti következtetéseket.

Gyarmathi Sámuel és Sajnovics János műveivel azért foglalkoztunk részletesebben, mert előre mutató észrevételeket és tudományos módszereket tartalmaztak. E két mű jelentősen hozzájárult a történeti nyelvészet fejlődéséhez.

Gyarmathi Sámuel Affinitása Göttingában, a korabeli Európa egyik legfontosabb tudományos központjában jelent meg. Ez a körülmény, valamint a mű vitán felüli kvalitásai irányt szabtak a történeti nyelvészek további munkálatainak: az indoeurópai nyelvek kutatói előremutató ötletekkel, javaslatokkal álltak elő. A dán Rasmus Rask a „betűátmenetekről” (= szabályos hangmegfelelések) értekezett, Jakob Grimm pedig méltán nevezhető a történeti nyelvészet megteremtőjének: az írott források és az adott kor nyelvi valóságát összevetve jutott időt álló következtetésekre a német nyelv kialakulását, fejlődését illetően.

Az Affinitás második függelékében Gyarmathi Sámuel Pallas soknyelvű szótárát elemezte. Sok nyelvész érdeklődése fordult az ilyen szótárak felé. Újabb szótárakak is készültek, szerzőik L. Hervás Y Panduro és J. Chr. Adelung voltak. A soknyelvű szótárak alapján azonban nem lehetett megírni egyetlen nyelv leíró nyelvtanát sem. A nyelvészek és a nyelvek iránt érdeklődők jobb híján a szavakat hasonlítgatták parttalanul, s próbálták ezáltal a soknyelvű szótárakban lévő nyelveket csoportosítani. Természetesen így sok légből kapott etimológia született, e szótárak révén egy már idejét múlt nyelvészeti tevékenység kapott ismét erőre.

5. A 19. század első fele – megtorpanás, majd az első utazók: Castrén és Reguly

Ebben a helyzetben a finnugor nyelvek kutatása megtorpant. Újabb nyelvi adatokra lett volna szükség. Ambíciókban, tervekben nem volt hiány, de a sors úgy hozta, hogy finnugor nyelvi adatok gyűjtésére csak az 1840-es években került sor, amikor a finn Castrén és a magyar Reguly Antal elindultak expedícióikra.

A magyar közvélemény formálói olvasták a finnugor nyelvrokonságot hirdető alapműveket, s a dolgot hitték is meg nem is. Budai Ézsaiás (1766–1841) történetíró szerint „Sajnovits a’ lapponoknak a’ Magyarokkal való Atyafiságát elégséges fundamentum nélkül vette fel”. Virág Benedek (1754–1830) pedig így fogalmaz: „senki eddig nem tudta bizonyosan megmutatni, hogy a magyarok nem volnának Atilának maradékitól”. Újabb finnugor nyelvészeti művek hiányában a közgondolkodás fokozatosan visszatér a dicső múlthoz, a hun–magyar rokonsághoz. Virág Benedek Kazinczyhoz intézett levele jól mutatja e gondolkodás lényegét: „Olvasd meg itt, édes Kazinczym, Sajnovics-t… ki abban a’ meszsze Országban… a’ Hetumogerek nyomait feltalálta. De olvsd kérlek, sorait… ’s nem borzadsz-e vissza? ’S nem érted-e, mi boldogtalan üdőszakaszról szóll, és melly aluszékony magyarok éltenek akkor?”

A reformkor kibontakozásának hajnalán, 1794-ben Verseghy Ferenc (1757–1822) levelet írt Porthannak, a finn tudósnak, amelyben a Sajnovics-féle nézetekről (a lapp–magyar nyelvrokonságról) ezt olvashatjuk: „Óhajtanám, hogy valaki a magyar tudósok közül bővebben tanácskozzék erről Porthan professzor úrral…” Verseghy mellett a vele tudományos vitában álló Révai Miklós (1750–1807) is nyitott a finnugor nyelvrokonság gondolatára, de mindkettőjük számára világos, hogy ez a tény valamiféleképpen beleilleszkedik a hun–magyar rokonság körébe, azt nem kérdőjelezi meg, hiszen az vitán felül áll.

A finnugor nyelvrokonság elismertetésének azonban sokat ártott Horvát István (1784–1846) műve, a Rajzolatok a magyar nemzet legrégibb történeteiből (1825). Horvát István személyesen ismerte Gyarmathi Sámult és Reguly Antalt, tanítványa volt a finnugor nyelvrokonság tényét elfogadó Révai Miklósnak, s korai műveiből láthatjuk, hogy ismerte a finnugrisztikai szakirodalmat is. Hatalmas ismeretei azonban hatalmas fantáziával is párosultak: olyan pánmagyar elméletet alkotott, amelyben minden hajdani dicsőséges nép magyarrá vált. Horvát István az ősapja minden olyan elszabadult ötletnek, amely szerint a zsidók és a parthusok is magyar származásúak voltak (l. Badiny Jós Ferenc munkásságát): „A’ magyarok, Kunok, Jászok, Lófejűek, Palótzok, Pártusok mindenkoron hajdan is szinte úgy egy nyelvű nemzetet tettek, mint ma egy nyelvű nemzetet tésznek.” „…a’ Sidók igen halának a Pártus Szokásokra…”

A homályos ismeretekre alapozott zsigeri elutasítás ellen ekkor még nem lehetett szembeállítani a tudományos expedíciók által megismert valóságot. Volt ugyan olyan magyar, Orlay János (1770–1829), az orosz cár háziorvosa, aki járt a finnugor népek körében, de a nyelvi kapcsolatok őt is csak az egyszerű szóhasonlítgatások szintjén érdekelték („Ami az Ural-hegyeket illeti, azok is a magyaroknak köszönhetik elnevezésüket”). Ráadásul az ő megfigyelései is ellentmondani látszottak a finnugor nyelvrokonságnak: „Azon a vidéken, amely a Don, a Kaukázus-hegység és a Káspi-tenger között terül el, megtekintettem a Magyar nevű város romjait, amelyet ma is ugyanúgy neveznek…” Negyedszázaddal később, 1829-ben Ógyallai Besse János (1765–1831) szintén járt a Kaukázus hegyei között, s megtudta, hogy minden ott élő nép (karacsájok, kabardok, avarok, cserkeszek stb.) a magyaroktól származtatja magát. Arról is beszámol, hogy „A’ karatsaiak és a Tatárok azt állítják, hogy az Azovi Tengertől fogvást, éjszak felé a’ Kuma víz partján fekvő Magyar várostól fogvást egész Derbendig a’ Caspium Tenger partján Magyarok voltak az urak.” Besse János tehát lényegében ugyanazt hallotta, mint Orlay János. A Kuma folyó melletti magyarokról pedig már Turkolly Sámuel is beszámolt 1725-ös levelében. Ezek a hírek rendkívüli jelentőségűek a magyar őstörténet rekonstruálása szempontjából, de nem mondanak ellent a magyar nyelv finnugor voltának. A nyelvrokonságot a néprokonságtól külön kezelni azonban ekkor még nem tudták.

A finnugor nyelvek kutatói a 19. század 30-as – 40-es éveiben indultak tudományos expedícióikra. Az általuk összegyűjtött nyelvi adatok mennyisége és minősége új lehetőségeket teremtett a finnugor nyelvek tanulmányozásában.

Finnországban Mathias Aleksanteri Castrén (1813–1852) tevékeny szerepet vállalt a finn nemzeti mozgalomban. A Kalevala első változatának megjelenése (1835) nagy hatást gyakorolt a fiatalemberre. A finn népköltészet és finn nyelv iránti érdeklődése fokozatosan elvezette a finnugor kutatások felé. 1838–1849 között négy tudományos expedíció résztvevője, illetve vezetője volt. 1838-ban első, igen rövid útján a lappoknál járt. 1839-ben Karjalában végzett gyűjtéseket. Lejegyzett folklórszövegei Lönnrotnak is segítségére voltak a Kalevala átdolgozásában, finomításában. Ezután következtek hosszabb tanulmányútjai: 1841–44-ben Lönnrottal a lappokhoz indult, de az orosz akadémia felkérésére útját kelet felé folytatta. Átkelt az Urálon, s egészen az Ob folyó vidékéig jutott. Ekkor a zürjének és a nyenyecek nyelvét és kultúráját tanulmányozta. Negyedik utazása 1845–1849 között Délnyugat-Szibériába vezetett. Először az Irtis folyó mellékén járt, az osztjákok körében, majd déli szamojéd, paleoszibériai és török népek ősi nyelvét, kultúráját tanulmányozta. Hazatérése után, 1851-ben a helsinki egyetemen kinevezték a finn nyelv és irodalom első professzorává. Betegsége már expedícióiban is hátráltatta, s hazatérése után egy évvel elhunyt. Kéziratait, feljegyzéseit Anton Schiefner publikálta.

A magyar Reguly Antal (1919–1858) pályája a vidéki nemesi-polgári értelmiség egyik hagyományos irányába haladt: jogot tanult, majd külföldi tanulmányútra indult. Élete akkor vett fordulatot, amikor úgy döntött, hogy Stockholmba utazik. Ott ugyanis találkozott a finn hazafi Arvidssonnal, aki felkeltette érdeklődését a finnugor népek és nyelvek iránt. 1839-ben Reguly Helsinkibe utazott. Kétéves finnországi tartózkodása alatt a balti finn nyelveket tanulmányozta, s megismerkedett a finnek, észtek, lappok történelmével is. Nyelvészeti tanulmányaiból azt a helyes következtetést vonta le, hogy a magyar nyelv legközelebbi rokonai az obi-ugor nyelvek. E felismerés után azonnal hozzálátott expedíciója megszervezéséhez. 1841 nyarán a Magyar Tudományos Akadémia támogatásra érdemesnek találta Reguly terveit, s a fiatal tudós áttette székhelyét az orosz fővárosba, Szentpétervárra. Az orosz fővárosban bővebb szakirodalmat talált az őt érdeklő kérdésekről, szorgalmasan tanult oroszul, és kiépítette kapcsolatait az orosz tudományos körökkel. 1843 őszén indult a vogulok és osztjákok földjére. Az Ob és mellékfolyói vidékén először a Konda mellett élő vogul közösségeket kereste föl, majd huzamosabb időt töltött az északi osztjákok körében, a Szoszva és a Szigva folyók mentén. 1845 márciusában útban hazafelé megállt Kazányban, majd a Volga vidéki finnugorokat: cseremiszeket, mordvinokat is felkereste. Ekkor már igen rossz egészségi állapotban volt. Végül 1846 nyarán érkezett vissza Szentpétervárra. Ott még orosz felkérésre elkészítette az Urál hegység térképét, s csak ezután tért haza, Magyarországra. Innen hiába utazott külföldi gyógyintézetekbe, egészségét már nem nyerte vissza. Kínzó fejfájások gyötörték, memóriája gyengült, nem tudta felidézni emlékeit, nem értette útijegyzeteit. Amikor jobban érezte magát, megpróbálkozott további kutatásokkal: néprajzi gyűjtőúton járt a magyarországi palócok körében, s foglalkoztatták a magyarság távolabbi nyelvrokonai is. Feljegyzései rendszerezésében Hunfalvy Pál volt a segítségére. Reguly Antal 1858-ban bekövetkezett halála után tovább rendszerezve a hagyatékot, Hunfalvy kiadta A vogul föld és nép című kötetet (1864). Reguly Antal tárgyi néprajzi anyagot is gyűjtött. A hazahozott tárgyak, eszközök, ruhák ma is szerepelnek a Néprajzi Múzeum különböző kiállításain. Feldolgozatlanul maradtak azonban nyelvi feljegyzései. Évtizedekig foglalkoztatta a nyelvészeket, hogy vajon mit tartalmaznak Reguly feljegyzései. Végül egy újabb expedíció során Pápay Károly tisztázta a vitás kérdéseket, s ezzel Reguly Antal úttörő munkája végre hasznosulhatott.

6. A 19. század második fele – a finnugor történeti nyelvtudomány kibontakozása

Reguly Antal betegsége miatt csak félig teljesíthette vállalt feladatát. A magyar finnugrisztika fejlődésében mintegy két évtizednyi késést okozott, hogy nyelvi anyaggyűjtését nem tudták értelmezni. Ugyanakkor a társadalmi fejlődés is megtorpant az elbukott szabadságharc miatt. Mindezek következtében még mindig nem sikerült kimondani a döntő szót a magyar nyelv rokonságáról. Finnországban alapvetően más volt a helyzet. A nemzeti mozgalom élt és virágzott, a megtalált eposz, a Kalevala a finn nép hajdani kultúrájáról mesélt, jelentős önbecsülést adva a finneknek. Környezetükben pedig olyan népek éltek, akikkel a nyelvi-kulturális rokonság nyilvánvaló volt, s ez is táplálta a nemzeti mozgalmat. Castrén után ugyanazzal a lendülettel folyt tovább a tudományos munka. August Ahlquist (1826–1889) Castrén és Lönnrot után 1863-ban lett a finn nyelv és irodalom professzora. Ekkor már jelentős expedíciók álltak mögötte: 1854-ben a vótoknál, vepszéknél, észteknél járt, 1856-ban pedig távolabbi nyelvrokonait kereste föl – a Volgánál és az Urál túloldalán, az obi-ugoroknál is járt. Útleírásai néprajzi információkat tartalmaznak, tudományos publikációiban pedig különböző finnugor nyelvek nyelvtanát, szójegyzékeit publikálta. Tudományszervező tevékenysége is jelentős: 1871-ben megindította az első finn nyelvészeti folyóiratot (Kieletär), és ott volt a finn anyanyelvi társaság megalapításánál is (1876).

Magyarországon a finnugor nyelvek és népek iránti érdeklődés, a finnugor tudományok nem fejlődtek olyan egyenletesen, mint Finnországban. A reformkor évtizedeiben a nemzeti érzelem nem a finnugor nyelvrokonság eszméjéből táplálkozott. A háttérbe szorult finnugor érdeklődés az 1840-es évek második felében, Reguly Antal utazásának idején újraéledni látszott. Az 1849-es vereség utáni évek azonban ismét visszavetették a nemzeti tudományok fejlődését. Ebben a korszakban a finnugrisztika további fejlődésének alapjait Hunfalvy Pál (1810–1891) tevékenysége vetette meg. Hunfalvy a késmárki evangélikus gimnázium igazgatójaként a klasszika filológia iránt érdeklődött, görög-római stúdiumokkal foglalkozott. Reguly utazásának hírére fordult a finnugrisztika felé. Szervező munkájával át tudta hidalni a Reguly kiesése miatt támadt űrt, sőt alkotó módon járult hozzá a hazai finnugrisztika fejlődéséhez. Először a maga számára tisztázta a vitás kérdéseket, lépésenként győződött meg a magyar nyelv finnugor eredetéről, majd ennek az eszmének a terjesztőjévé vált. Egy új tudományt kellett felépítenie, s erre megvolt a képessége: folyóiratot indított (1856, Magyar Nyelvészet), több finnugor nyelvet tanult, s hirdette ezen nyelvek tanulásának szükségességét. Gondot fordított a szakmai utánpótlásra is: Magyarországra hívta Budenz Józsefet, aki az első, egyetemen tanult nyelvésze lett a magyarországi finnugrisztikának. Hunfalvy a finnugor nyelvrokonság elméletét a Vámbéry Árminnal folytatott vitában sikeresen védte meg. Az ő tevékenysége nyomán vált a finnugrisztika tudománnyá Magyarországon. Hunfalvy érdeklődése a finnugor nyelvészet után a magyar történettudomány és néprajz felé fordult, ahol szintén maradandót alkotott. Főleg Erdély és a székelyek története, kultúrája foglalkoztatta. Tudományos szemlélete nagyon korszerű volt: egy nép vagy egy történelmi korszak feldolgozása során komplex, több tudományra kiterjedő vizsgálatokat végzett.

A 19. század utolsó harmadára a finnugrisztika már több tudós által művelt, tekintélyes nemzeti tudománnyá fejlődött Finnországban. Ebben Otto Donnernek (1835–1909) volt a legnagyobb szerepe. Nyelvészeti összefoglalásokat írt, feltárta a finnugor nyelvek belső rokonsági viszonyait, és helyesen ábrázolta egy máig mintaként követhető családfaábrán. Kutatástörténeti áttekintést is publikált. Donner érdeme, hogy keretet adott a finnugrisztika iránti társadalmi érdeklődésnek: szervezőmunkája eredményeképpen 1883-ban megalakult a Finnugor Társaság (Suomalais-ugrilainen Seura). Kortársa, Arvid Genetz (1848–1915) a helsinki egyetemen Ahlquist katedrájának örököse elmélyült nyelvészeti kutatómunkával foglalkozott. Finn nyelvésztársaihoz hasonlóan leginkább a balti finn nyelvek érdekelték. Karjalában és a vepszék körében folytatott helyszíni gyűjtései alapján szótárakat és nyelvtanokat írt. A finnugor hangtörténettel is foglalkozott: tőle származik az alapnyelvi magánhangzórendszer első rekonstrukciója.

A finnugor nyelvrokonság elfogadása és kutatása a nemzeti mozgalom, a nemzeti érzés részeként fejlődött Észtországban is. Ferdinand Johann Wiedemann (1805–1887) hosszú élete során először az urál–altaji nyelvrokonság híveként e két nyelvcsalád népeinek közös őshazáját kutatta, majd a volgai és permi finnugor nyelvekkel foglalkozott. Sajnos nem járt nyelvészeti gyűjtőutakon, csak a szakirodalom alapján dolgozott. Észt nyelvtana bizonyítja tudósi felkészültségét.

Magyarországon a finnugor nyelvészet Budenz József (1836–1892) színrelépésével vált teljes jogú, érett tudománnyá. Budenz német származású volt, egyetemi tanulmányait Marburgban, majd Göttingenben folytatta. Egyetemi évei alatt fokozatosan kialakult érdeklődése a történeti nyelvészet iránt. Magyar diáktársai terelték kíváncsiságát a magyar nyelv felé. Hunfalvy segítségével Magyarországra érkezett, tanulmányútra.
Az 1858-ban megkezdett tanulmányútból azonban „honfoglalás” lett: Budenz József Magyarországon élte le életét. Először Székesfehérvárott tanított a cisztercita gimnáziumban, majd 1861-től az akadémia könyvtárában kapott állást, ismét csak Hunfalvy támogatásával. A finugor tudományok eme szervezője Budenztől, a Magyarországon működő első nem autodidakta nyelvésztől várta a finnugor nyelvrokonság problémakörének tisztázását. Budenz eleinte a török–magyar nyelvrokonság híve volt, akadémiai székfoglalóját is ezen elmélet szellemében tartotta.
Nézeteit akkor értékelte át, amikor Hunfalvyval áttanulmányozták Reguly Antal feljegyzéseit. Budenz feldolgozta és publikálta a hagyaték cseremisz és mordvin vonatkozású részét, s eközben meggyőződött a magyar nyelv finnugor eredetéről. 1868-ban Budenz magántanári képesítést szerzett a budapesti egyetemen. Ezzel megkezdődött az összehasonlító finnugor nyelvészet oktatása Magyarországon. 1872-ben Budenz számára önálló tanszéket szerveztek. Az akkor létrejött Altaji Összehasonlító Nyelvészeti Tanszék ma Finnugor Tanszék néven működik. Finnugor nyelvészeti tevékenysége során Budenz József alapvető műveket alkotott: több füzetben megjelentette magyar–ugor összehasonlító szótárát (1873–1881) és összehasonlító ugor alaktanát (1884–1894). Budenz iskolateremtő tevékenysége óta Magyarországon folyamatos a finnugor nyelvtörténet kutatása és oktatása.

A 19. század a történeti nyelvészet nagy időszaka volt: kialakultak módszerei, megszülettek máig érvényes eredményei. E korszakban a történeti nyelvészet vezető szerepet töltött be a társadalomtudományok között: a népek és nyelvek fejlődésére, kialakulására vonatkozó alapvető információkat vártak tőle. Az általános érdeklődés közepette születtek téves elméletek, mára elfeledett vagy elvetett nézetek is. Selig Cassel 1848-ban megjelent művében tagadja a finnugor nyelvrokonságot, a magyarokat a hunok leszármazottainak tartja. W. Schott a sziámi nyelvet a héberrel és a magyarral hozta kapcsolatba. Max Müller elkülönítette a turáni nyelvek csoportját, amelynek északi ágába a tunguz, mongol, tatár, finnugor nyelveket sorolta. R Caldwell 1856-ban az indiai dravida nyelvet a finnugor nyelvekkel rokonította. A 19. század közepén kezdik megfejteni a mezopotámiai ékírásos feliratokat. Hamarosan felbukkan az a feltételezés, hogy az ékírások nyelve ugor (= finnugor) vagy turáni. Az újonnan felfedezett nyelvet J. Oppert 1869-ben sumernek nevezi el.

Ezek az elméletek ismertté váltak Magyarországon, de egyelőre nem születtek belőlük merész teóriák. A különböző nyelvészeti tanítások közül a hazai tudósok azt keresték, amelyet össze lehetett egyeztetni a hagyományos magyar nemzeti tudattal. A hun–magyar rokonság tudata erősebb volt, mint az új nyelvészeti elméletek.

Történelmi okokból Magyarországon a hazafias érzések kiélésére a finnugor nyelvrokonság alkalmatlan volt. A 19. században a finnugor népek közül egyedül a magyar nép élt saját államában. Ez az állam majd ezer éves hagyományokkal rendelkezett, a magyar nép krónikáiból úgy ismerte történelmét, hogy ő egy még dicsőségesebb nép, a hun leszármazottja, birodalmának jogos örököse. A magyarság nemzettudata tehát már kialakult és megszilárdult, mire a finnugor nyelvrokonság eszméje megszületett. Finnországban és Észtországban viszont a finnugor nyelvrokonság eszméjének kibontakozása egybeesett az önálló kultúráért és államért folytatott küzdelemmel, ezért szervesen beépült a nemzeti tudatba.

A dicsőséges múlt megőrzésének vágya a tudomány terén a török–magyar nyelvrokonság eszméjében jelentkezett. Vámbéry Ármin 1869-ben tanulmányt publikált a magyar–török szóegyezésekről. Ebben még nem tagadta meg a finnugor nyelvrokonságot. Műve azonban nem érte el a megfelelő tudományos színvonalat: Vámbéry nagy utazó és felfedező volt, nyelvészként azonban amatőr. Budenz József nem hagyhatta szó nélkül tévedéseit, amelyeket turkológiai képzettsége és tanulmányai alapján könnyedén felismert, ezért hosszú bírálatban elemezte Vámbéry munkáját. A nála olvasott szóegyeztetéseket négy csoportba osztotta:
–	helyes egyeztetések, melyek ősrokonságot, vagy ősi kölcsönzést bizonyítanak,
–	látszatos egyezések,
–	helytelen egyeztetések,
–	jelentéktelen egyezések (hangutánzó szavak, késői átvételek).

Budenz József Jelentése Vámbéry tanulmányáról még szigorúan tudományos keretek között tartotta a vitát. A nyelvészetben örök életében idegenül mozgó Vámbéry megsértődött, s a magyar–török rokonság hívévé vált, összekevervén a rokonság és a nyelvrokonság eltérő fogalmát. 1882-ben megjelentette A magyarok eredete című művét. Ez a könyv rendkívül eklektikus. Emiatt talán korszerűnek is nevezhetnénk, de nem az: a rendszertelenül összehordott adatok nem állnak össze szerves egésszé.

Vámbéry könyve kirobbantotta az „ugor–török háború”-t. Budenz Jelentéséhez a kívülállók nem tudtak hozzászólni, de Vámbéry új művében egész őstörténetünk török szemléletű átfogalmazása jelent meg, amely a magyar közélet sok jeles képviselőjének vágyaival találkozott. Budenz József Feleletében ismét csak Vámbéry nyelvészeti tévedéseire koncentrált. A tudományos vitában finnugor oldalon részt vett Hunfalvy Pál, Szinnyei József, Barna Ferdinánd, Munkácsi Bernát. Vámbéry Ármint támogatta Török Aurél, Marczali Henrik, Pozder Károly és Thury József.  A tudományos vita egyértelműen a finnugor oldal győzelmével végződött. Az ugor–török háború azonban nem csak ennek a néhány műnek a publikálásából állt. A két párt hívei nem csak tudományos fórumokon nyilvánítottak véleményt, a vita áthatotta a közéletet. Az érvek és ellenérvek megjelentek a Nemzet és a Budapesti Szemle lapjain is. A millenniumi készülődés éveiben a nemzeti dicsőség átélésére vágyott mindenki. Irodalmunk nagyjai – Arany János, Jókai – is ezt az érzést közvetítették. Mindketten jól ismerték a finnugor és a török „tábor” tagjait, érdeklődéssel figyelték a finnugrisztika fejlődését, az új tanok bizonyos elemeit el is fogadták – de azért a magyarok Attila leszármazottai. A Kiskirályokban Jókai ezeket a mondatokat adja Decebál szájába: „De én nem akarok semmi testvériséget se a finnekkel, se a lapponokkal, se a csuvasokkal, se a többi rongyos riha pereputtyal. Nekem Attila volt az ősapám! Az Isten ostora!”

Vámbéry Ármin a tudományos vitába személyeskedő hangnemet, s politikai felhangokat is belecsempészett: a németföldröl betelepült Budenz Józsefet és Hunfalvy Pált, aki felvidéki szász családban született nem magyar származásuk miatt azzal gyanúsította, hogy valójában a magyar forradalmat leverő Habsburg-udvar ügynökei, s ezért hirdetik a dicsőséges múltat hordozó török rokonsággal szemben a magyar nyelv finnugor származását.

A 19. század végére – a 20. század elejére Magyarországon és Finnországban a finnugrisztika elismert tudománnyá vált. A kutatók újabb generációi indultak expedíciókra, újabb tanulmányok, mongráfiák jelentek meg. A magyarok közül Szinnyei József (1857–1943), Munkácsi Bernát (1860–1937) és Pápay József (1873–1931) nevét említhetjük meg.
Szinnyei elsősorban magyar nyelvtörténettel foglalkozott, de ha témája úgy kívánta, a finnugor előzmények elemzésében is megmutatta képességeit. Magyar nyelvhasonlítás című tankönyve egy időben alapműnek számított az egyetemi oktatásban.
Munkácsi Bernát az 1880-as években előbb a votjákoknál, majd a voguloknál járt. Tudományos eredményei Votják népköltészeti hagyományok és Vogul népköltési gyűjtemény című munkáiban olvashatók.
Pápay József 1897-ben Zichy Jenő támogatásával, expedíciója tagjaként jutott el az északi osztjákok földjére. Felkereste ugyanazokat a településeket, családokat, ahol Reguly Antal is járt, és szívós munkával megfejtette Reguly osztják feljegyzéseit.

A nyelvészeti kérdések helyett az érdeklődő, olvasott emberek szívesebben fordultak a nyelvrokonok kultúrája, irodalma felé. A finn népi eposz, a Kalevala élénken érdekelte a magyar írókat, költőket. Barna Ferdinánd még csak részleteket közölt belőle, de Vikár Béla fordításában 1909-ben megjelent a teljes mű magyar fordítása. A finnugor népek megismerésének igénye indította Pápai Károly néprajzkutatót is nyelvrokonaink földjére. Munkácsi Bernát útitársaként 1888–1889 között az obi-ugoroknál járt.

Finnországban a 19–20. század fordulóján mások mellett Emil Nestor Setälä (1864–1935), Heikki Paasonen (1865–1919), Yrjö Wichmann (1868–1932) és Kustaa Fredrik Karjalainen (1871–1919) foglalkoztak finnugor nyelvészeti stúdiumokkal. E finn kutatók mindegyike több finnugor nép körében járt, s gazdag anyagot gyűjtött nyelvészeti és folklorisztikai kutatásaihoz.

7. A 20. század kezdetétől napjainkig

A 19. század végére Magyarországon és Finnországban a finnugrisztika tekintélyes tudománnyá vált. A 20. század folyamán mindkét országban több oktató-, kutatóközpont jött létre, a finnugrisztika művelése a 19. század 2. fele óta folyamatosnak mondható. Kutatástörténeti áttekintésünkben ezért a továbbiakban már nem térünk ki egy-egy személy működésére, csupán csak a 20. századi változások, főbb fejlődési irányok jellemzésére törekszünk. A 20. századi finnugrisztika részletesebb kutatástörténeti áttekintése több műben is megtalálható.

Azzal egyidőben, hogy a finnugor anyanyelvű országokban a finnugor nyelvészet elismert tudománnyá vált, a nyelvtudomány fejlődésében történtek olyan változások, amelyek hatására a történeti nyelvészet nagy korszaka lassan lezárult. Ferdinand de Saussure (1857–1913), a genfi egyetem tanára előadásain a nyelv újszerű megközelítését hirdette, a történeti tényezőket teljesen figyelmen kívül hagyta a nyelv általános elemzése során. Rövidesen a filozófiában is nyelvi fordulat következik be: a nyelv és a tudás viszonya lesz a legfőbb kutatási téma. A kutatás hangsúlyainak eltolódása lassan érezteti hatását: a 20. század második felében kibontakozó szövegnyelvészet háttérbe szorítja a történeti nyelvészetet. Hasonló fejlődési irányt mutat egyébként az irodalomtudomány is: az alkotók és művek történeti hátterének vizsgálata helyett a megalkotott szöveg minden külső körülménytől mentes értelmezésére törekszik.

A 20. század első felében a finnugor nyelvészet még hagyományos irányait műveli tovább: nyelvtörténet, nyelvjáráskutatás, szófejtések, idegen nyelvi hatások vizsgálata stb. Magyarországon az ugor–török háború után a turanizmus eszméje jelent új veszélyt a finnugor kutatásokra. E mozgalom 1913-ban bontott zászlót, s vezetői között a kor számos elismert szakemberét találjuk (Gombocz Zoltán, Németh Gyula, Teleki Pál stb.) A cél a magyarság ősi gyökereinek feltárása volt. Az első világháború, s következtében az ország nagy részének elvesztése azonban erős identitásválságot okozott a magyar gondolkodó értelmiség körében. A reváns vágya a turanisták táborát és eszméjét felhígította, egyre többen képzelték, hogy a Kárpát-medencétől keletre élő népek elhivatott vezetője a magyarság. A Turán című folyóirat a tudósok kivonulása után az álmodozók, amatőr keletkutatók fóruma lett.
Az ingatag politikai viszonyok keltette tanácstalanságot, útkeresést jelzi a rokonságkereső törekvések fellendülése. Prőhle Vilmos és Papp Ferenc a magyar–japán nyelvrokonság mellett érvelt. Aczél József a görög nyelvvel rokonította a magyart, Fehér István pedig nyelvünk angolszász eredetét hirdette.

A turanizmus eszméje egyes politikai körök számára is kedvező volt: a Kisantant országai által körbevett Magyarország számára kitörési lehetőséget kínált. A szövetségesek keresése fordította a magyar politikusok figyelmét a függetlenné vált Finnország és Észtország felé is. A finnugor országok egymásra találása, kulturális kapcsolatainak erősítése azonban nem adott elég erőt Magyarország számára, így a politika lassan kihátrált e kapcsolatok mögül.

A finnugorság iránt felkeltett érdeklődést kihasználva, Finnugor rokonságunk című, enciklopédikus alapossággal megírt művében (1937) a művelt olvasóközönség számára Zsirai Miklós összefoglalta az alapvető tudnivalókat a finnugor népekről, nyelvekről és a finnugrisztika tudománytörténetéről. 

A két világháború között Magyarországon a budapesti, a debreceni és a szegedi egyetemen lehetett finnugrisztikai kurzusokat hallgatni. (Tanszék azonban csak Budapesten működött.) Finnugristáink működésének eredményeképpen a magyar irodalomba szervesen beépül a finnugor folklórhagyomány: felhasználják motívumait, stíluselemeit, utalnak szereplőire.

Az első világháború vége felé Oroszországban új politikai berendezkedést hoztak létre a forradalommal hatalomra jutott bolsevikok. Az új vezetés mindenféle szépet és jót ígért az embereknek. A népek közötti egyenlőség eszméje Oroszország finnugor népei számára is esélyt kínált a felemelkedésre. Az 1920-as években a finnugor nemzeti mozgalmak fejlődése idején a finnugor tudományok előtt is szép jövő állt. Személyes kapcsolatok is kialakultak magyar és oroszországi finnugor nemzetiségű tudósok között. A fejlődés a 30-as években tört meg, a birodalom fennmaradásáért küzdve mindenkiben ellenséget sejtett. A finnugor nemzetiségi értelmiséget megsemmisítették. Többségüket egyszerűen kivégezték, a maradék táborokban pusztult el.

A második világháború során a Szovjetunió felszámolta Észtország függetlenségét. Ekkor az észt értelmiség sok jeles képviselője hagyta el az országot. Jónéhány tudós Svédországban, az Egyesült Államokban vagy Kanadában folytatta tudományos karrierjét. Az észt emigránsoknak – a magyarokkal együtt – nagy szerepük volt a finnugor kutatások meghonosításában az észak-amerikai kontinensen.

A 2. világháború utáni rendszerváltás éles határt képezett a magyarság kultúrájában és ennek megfelelően a magyar tudományban is. Rákosi Mátyás alatt, a szocialista rendszer legerőszakosabb éveiben a tudománynak a szovjet eredmények és nézetek hirdetése volt a legfőbb feladata. A külföldre emigrált magyarok körében elterjedt az a nézet, hogy a finnugor nyelvrokonságot a Habsburgok után most egyik másik elnyomó hatalom, a Szovjetunió igyekszik ráerőltetni a magyarságra. (Az előző bekezdésben említett szörnyűségekről ekkor a külvilág még semmit sem tudott, s azzal sem volt tisztában, hogy a Szovjetunió erőszakosan törekszik kisebb népei asszimilálására, tehát egyáltalán nem érdeke a finnugor kapcsolatok ápolása és a kis finnugor népek kultúrájának támogatása.)

Az 1960-as évekig a finnugor oktatás esetleges volt a magyarországi egyetemeken: tehetséges és érdeklődő diákok hallgathattak finnugrisztikai órákat. A képzés reformja során finnugor szak indult előbb a budapesti majd a szegedi egyetemen. Ez azt jelentette, hogy finnugor szakos diplomát lehetett szerezni. A szocializmus évei alatt Debrecenben is megindult a finnugor szakos képzés, Budapesten pedig finn szakos képzés is kezdődött. Finnugor tanszék létesült előbb Pécsett, majd Szombathelyen. A rendszerváltás után Budapesten észt szakos képzés is indult. Az egyházi felsőoktatás újraindulásával pedig újabb oktató- és kutatóhelyek jöttek létre, a Pázmány Péter Katolikus Egyetemen finnugor tanszék is létesült. Ezeket az eseményeket és a tanszékek történetét ezen áttekintés keretében nem tudjuk részletesebben tárgyalni. Minden finnugor oktató- és kutatóhely feldolgozta és szakmai kiadványokban közzétette saját történetét. Tananyagunk jellegéből következően külön felhívjuk a figyelmet az interneten elérhető kutatástörténeti áttekintésekre, illetve az oktató- és kutatóhelyek tevékenységét bemutató oldalakra.

Ezekben az évtizedekben a Szovjetunióban is bizonyos mértékig konszolidálódott a helyzet. A finnugor területeken az őslakosok nyelvének oktatását változatlanul igyekeztek háttérbe szorítani, de egyes finnugor tudományok művelhetővé váltak. Kiépültek a tudományos kutatás bázisai is: a finnugor köztársaságokban a tudományos akadémia helyi részlegeiben nyelvészeti, néprajzi, régészeti kutatócsoportok kezdték meg működésüket, s a finnugor fővárosokban (Szaranszk, Sziktivkar, Joskar-Ola, Izsevszk, Petrozavodszk) a helyi egyetemeken, pedagógia főiskolákon is lehetett finnugrisztikai stúdiumokat hallgatni. Leginkább a finnugor népek történelmének kutatását akadályozták, talán abból kiindulva, hogy ha elveszik egy nép múltját, akkor annak jövője sem lesz. A Szovjetunióhoz csatolt Észtországban a finnugor nyelvészeti kutatások megőrizték korábbi színvonalukat. Jellemző, hogy a szovjet finnugrisztikai folyóirat (Szovjetszkoje finnougrovegyenyije) is Tallinnban jelent meg.

Az 1960-as – 70-es években a tudomány nemzetközivé vált. Tudományos expedíció tagjaként vagy nyelvtanárként magyar és finn kutatók vették fel a kapcsolatot finnugor kollégáikkal, jutottak el távoli vidékekre. A kapcsolatok intézményesítése, rendszeressé tétele érdekében a szakemberek megteremtették a tudományos eszmecserék fórumát, 1960-ban összehívták az első finnugor kongresszust. E rendezvény öt évenként visszatérően számvetésre, az új kutatási irányok kijelölésére ösztönzi a kutatókat. Az elhangzott előadásokat összegyűjtő kötetek a finnugrisztikai folyóiratok mellett a legfontosabb szakirodalmi forrást jelentik.

Ebben az időszakban a finnugrisztika helyzete szilárdnak tűnt Magyarországon. A finnugor nyelvrokonság általánosan elfogadottá vált. Egyre gyarapodó intézményhálózatban folyt a felsőfokú finnugrisztikai képzés. A szocializmus konszolidáltabb, kádári évei alatt azonban mind könnyebben jutottak be Magyarországra a külföldön kibontakozó sumer-magyarológia kiadványai. Bátrabbak lettek itthon is a finnugor nyelvrokonság elutasítói. Az értelmiség egy része számára úgy tűnt, hogy elhallgatnak előle valamit, elhallgatják az igazságot a magyarság eredetéről, s teszik mindezt a népelnyomó szocialista rendszer és a Szovjetunió érdekében. Mind több híve lett a sumer–magyar nyelvrokonságnak. A 19. század 2. felében megszületett elmélet valójában ekkor érkezett el Magyarországra. Az elmélet abszolút tudománytalanságára Sumer és magyar? című könyvében Komoróczi Géza mutatott rá. Vázolta társadalmi hátterét is, rámutatva, hogy elsősorban a reálértelmiség (mérnökök, orvosok) körében vált népszerűvé.
A tudományos kritika hatástalan volt azokkal szemben akik nem értették a történeti nyelvészet módszereit, s magyar nemzeti érzésük kiélésében a finnugor nyelvrokonságot korlátozó tényezőnek vélték.
A rendszerváltás után ugyanolyan identitásválság alakult ki, mint a vesztett első világháborút követően. Különféle nyelvrokonság-elméletek keringenek a levegőben, híveket mindegyik talál magának. Megismerkedhettünk azzal az elképzeléssel, hogy Jézus magyar származású, a magyar a világ ősnyelve, illetve a magyarok a Marsról jöttek. Újraindult a Turán folyóirat is, amelyben békés egyetértésben megférnek az egymásnak homlokegyenest ellentmondó nézetek. Szerzőiket összeköti a finnugor nyelvrokonság elutasítása.

Napjainkban a történeti nyelvészet eredményeit, módszereit támadások érik a nyelvészet berkein belül is. A nyelvészet érdeklődési körébe a 20. század folyamán fokozatosan más problémák kerültek, mint arra korábban már utaltunk. Ez sokáig nem okozott problémát a nyelvtudományban, a különböző kutatási irányok békésen megfértek egymás mellett. Manapság azonban működnek olyan nyelvészek, akik a maguk szakterületének elismert kutatói, de már nem ismerik és nem értik a történeti nyelvészet módszereit, kutatási céljait. Angela Marcantonio vagy Mario Alinei neve és történeti nyelvészeti „kalandozásai” jelzik ezt az irányzatot.

A finnugor nyelvrokonság hátterének feltárásában nagy szerepe lehet a társtudományoknak. A történeti nyelvészet 19. századi kutatói a finnugor nyelvrokonság sematikus leszármazási rendjét rávetítették a finnugor népek őstörténetére is. Az alapnyelv felbomlásához hasonlóan képzelték el az alapnyelvi népesség kisebb alcsoportokra bomlását, majd a mai finnugor nyelveket beszélő közösségek kialakulását. A sematikus elképzelés része volt, hogy az őshaza alapterületét viszonylag kicsinek képzelték el, ahol kis létszámú közösség élt. Ez a közösség aztán számban gyarapodni kezdett, területét kinőtte, s szétvándorlásával megindult a nyelvi osztódás is. A nyelvészek körében néha még ma is felbukkan ez az elavult nézet. Ezt a sémát a régészet eredményei lassan felülírják. A balti finn közösségek nyugatra vándorlása a finnugor őshazából nem bizonyítható. Az ugor, a permi és a volgai népek elődei folyamatos etnikai és kulturális kapcsolatban álltak egymással. Ismerünk olyan régészeti kultúrát, amelynek egyaránt szerepe volt a permiek és a cseremiszek etnogenezisében, ugyanakkor látható, hogy minden finnugor etnikum kialakulása több szálon futott, nincs olyan régészeti kultúra, amerre rámondhatnánk, hogy ez volt az ősudmurt, ősmordvin vagy ősmari népesség kultúrája. A néppé válás és a nyelv kialakulása a hagyományos családfaábrán nem szemléltethető. A folyamatos etnikumközi érintkezést valószínűsítik az antropológiai vizsgálatok is. A kezdeti módszertani hibákat leküzdve, midőn a mai finnugor népek genetikai állományából próbáltak meg őstörténeti következtetésekre jutni, ma már régészeti feltárásokon talált csontleletek genetikai összetevőit vizsgálják. E kutatások nem kérdőjelezik meg a finnugor nyelvrokonság tényét, csupán a nyelvi változások rekonstruálásához nyújtanak segítséget. A történeti nyelvészet módszerei változatlanul kikerülhetetlenek a nyelvek rokonsági viszonyainak feltárásában.

(Klima László)