Nyenyec irodalom

A nyenyec irodalom megszületésének körülményei minden tekintetben megegyeznek a vogul és osztják irodalomról mondottakéval. Létrehozói többnyire tanítók, tanárok, a leningrádi Északi Népek Intézetének és a Herzen Pedagógiai Főiskolának egykori hallgatói, illetve ezeknek tanítványai. Feltétele, a nyenyec nyelvre alkalmazott ábécé, majd az ezen alapuló nemzeti nyelvű tankönyvekben megvalósuló írásbeliség a húszas, harmincas évek fordulóján teremtődött meg kollektív munka eredményeképp. Az elsősorban a kiváló szamojedológus, G. N. Prokofjev érdeméből az 1932-ben közreadott első tankönyv, „Az új szó” még latin betűs volt. 1937-ben térnek át a cirill alapú írásra. Az 1917 előtti nyenyec nyelvű kiadványok, illetve népköltési gyűjtések anyagát és tanulságait nem, vagy csak igen kismértékben hasznosították az új írásbeliség létrehozói, a múlt eredményeire egyáltalában nem támaszkodtak a nyenyec nemzeti műveltség első apostolai. Teljesen új lapot nyitottak, mindenben szakítva a múlttal, a régi és az új eredmények így csupán a nemzetközi szamojéd filológiában szerepelnek együtt, egymást kiegészítve.

A nyenyec szépirodalom első fórumai a húszas évek második felében más szibériai népekével közös, Leningrádban kiadott főiskolai almanachok, majd valamivel később a nyenyec nyelvű iskolai tankönyvek, valamint az első nyenyec nyelvű újság, az 1932 és 1934 között Narjan-Marban megjelenő „Vörös tundrajáró” voltak. Az első önálló szépirodalmi kiadvány az 1934-ben közreadott „Sarkvidék” című kötet Jegor Talejev, Pjotr Tajlarej és Szemjon Nogotiszij írásaival. Műveik részben folklórátdolgozások, részben agitációs célzatú megnyilatkozások. A nyenyec irodalom megalapítói között tartják számon továbbá Tyimofej Szinicint, Sz. Avgyejovot és J. Szoboljevet is.

A harmincas évek közepén lép színre több maradandó értékű mű létrehozatalával a nyenyec irodalom első jelentős nemzedéke. Ennek egyik kiemelkedő alakja a nyelvészként is kitűnő Anton Pirerka (1905−1941). Olvasókönyve és mesekötetei mellett megkülönböztetett figyelmet érdemel önéletrajzi elbeszélése, a „Vedo kisebb fia”. E műve csak sok évvel halála után jelent meg, felesége (a szamojéd nyelvek ismert kutatója, N. M. Tyerescsenko) és újságíró fia gondozásában. A hideg, a járványok, a természeti csapások pusztulással fenyegették a magára utalt nomád pásztorcsaládokat, különösképp azokat, amelyekből hiányzott a családfő – tanúsítja a régi nyenyec életet megrázóan dokumentáló írása.

Ivan F. Noho egykori szegény pásztorfiúból emelkedett felelős pártfunkcióba. A nyenyec dráma megteremtője. „Vauli Nyenyang” című drámájában a nyenyecek és az osztjákok közös, tizenkilencedik század eleji szociális indítékú felkelésének állít emléket, középpontban a zendülés vezetőjével, a címszereplővel. Az 1937-ben írt „Sámán” az új rend kibontakozását akadályozó, még mindig igen befolyásos sámánokat mutatja be.

Nyikolaj Vilka (1911−1941) sikeres elbeszélések és kisregények szerzője. Igen sokat tanult hírneves nagybátyjától, Tiko Vilkától. Maga is kitűnően ismeri a nyenyec folklórt és történelmet, amelyet forrásul véve meglepően fejlett stílusú prózai művek sorát írja. Több szibériai antológiában is helyet kapott két kisregénye, a „Marja” (1938) és „A szigeten” (1936). A forradalom előtti nyenyec sors krónikái ezek, az éhínség és a skorbut elől menekülő nyenyecek viszontagságairól adnak pontos és művészi képet.

A nyenyec irodalom háború utáni periódusát, főként az ötvenes évekét, de a későbbi időkét is I. G. Isztomin (1917) munkássága határozza meg. Zürjén családból származik, nyenyec környezetben nő fel, felsőbb iskoláit oroszul végzi. Mindhárom nyelven szabadon beszél és ír. Életét azonban a nyenyec nyelv és irodalom szolgálata tölti ki. Küzdelmes sors jutott osztályrészéül. Gyermekkorát egész életére kiható súlyos betegség komorította, apja a törvénytelenségek áldozata, bizalmatlansággal és gyanúval kellett magának is szembenéznie néhány évig. A szalehárdi tanítóképző elvégzése után 12 éven át nyenyecet, oroszt és rajzot tanít szülőföldjén, majd a tyumenyi könyvkiadónál a nemzetiségi irodalmak szerkesztője. Aktív közéleti ember is egyben, Északnyugat-Szibéria fiatal írói nem hiába tartják kedvelt mesterüknek. 1936 óta jelennek meg írásai, a lírának, drámának, prózának egyaránt művelője. Noha versei több antológiában is helyet kaptak, s „Virágok a hóban” című drámáját sikerrel játszotta a tyumenyi színház, igazi területe az epika, az elbeszélés és a kisregény, illetve e kettő határterülete. Publikációi előbb lapokban, antológiákban látnak napvilágot, majd a negyvenes évek legvégétől önálló kiadványok sora következik, jóval több mint tíz kötet nyenyecül és oroszul. Isztomint is legfőképp az életformaváltás kérdései foglalkoztatják, a legkülönfélébb embertípusok sorsában követi nyomon a jelen és a múlt találkozását. Idősek és fiatalok, férfiak és nők, egyének és közösségek viaskodnak e kérdéssel, de a csatát már nem egymás ellen, inkább önmagukkal vívják. A legsúlyosabb érvek a továbblépés mellett az életet szebbé és könnyebbé tevő tények: a tágas kőház a sátorral szemben, a villanyvilágítás a mécs ellenében, a közösség szervezett, céltudatos, együttes tevékenysége a kiszolgáltatott és gyakran rögtönzésre késztetett egyénnel szemben. Alakjai sorából mindamellett nem az új világ szószólói a leghitelesebbek, hanem az idősek, a tegnaptól elszakadni kezdők, a vívódók, a félúton állók. Felejthetetlen „Az utolsó vándorút” című kisregény öreg nyenyec házaspára, ahogy fokozatosan oldódó bizalmatlansággal civilizálódik, de szomorúságuk is érthető, hiszen amit elhagynak, a nomád vándorlás, a csum, a szokások, a fából készült kis bálványok voltaképp egész cselekvő életüket, fiatalságukat jelentette. Szelíd mosollyal jellemzi a „Szilveszteri mulatság” című pompás elbeszélés élemedett nyenyecét is, aki a megszakítás nélküli kemény munkában töltött élet alkonyán ismeri csak meg a felhőtlen vidámságot, a felnőtteket is megillető játékot.

A kommunista párt nevezetes XX. kongresszusa után fiatal alkotók sora lép színre a nyenyec irodalomban is, működésükkel e kis irodalom felívelő, termékeny periódusa veszi kezdetét.

A nemzedék legidősebbje Ivan Juganpelik (1925), aki gyermek- és ifjúkorát apjának segédkezve vadászként, halászként töltötte el. A Vörös Hadsereg katonájaként a Nagy Honvédő Háborúban kétszer is súlyos sebet kap. Leszerelése után kezd tanulni, politikai tanfolyamokat végez, klubvezetőként, komszomoltitkárként, majd 1953-tól újságíróként dolgozik. Ekkoriban kezdi komolyabban is foglalkoztatni népe folklórja, amelynek a későbbiekben egyik jeles gyűjtője és közreadója lesz. Költészetét nagy általánosságban a közéletiség jellemzi, ő a nyenyec nyelvű politikai líra legjelentősebb művelője. Több önálló kötete is megjelent, közülük az „Északi fény” (1969) a legfigyelemreméltóbb.

Leonyid V. Lapcuj (1932) nevét a nyenyecek mellett széles körben megismerték a Szovjetunió oroszul olvasó polgárai is. A tundrák fia rendkívül nehéz, betegségekkel súlyosbított gyermekkor után jut el az újságírás révén az irodalomhoz. 1951-től rendszeresen publikál verset, elbeszélést, riportot vegyesen. A jellegzetes északi témák megszállottja. A ridegnek és egyhangúnak mondott szibériai táj ezernyi szépségét csillantja meg nyelvileg is, formailag is gondos költeményeiben, prózai írásai pedig a nyenyec élet mindennapjainak s számos jól megválasztott nyenyec alaknak a tükörképei. A polgári életben pártmunkásként tevékenykedő költő és író oroszul is, nyenyecül is több önálló kötetet publikált már, közülük jelentősebb az „Elbeszélések Jamalról” (1962); „A tundra” (1970); „Az én földem” (1973). Kortársai nevében is szól – hasonló részletet bármelyiküktől idézhetnénk – mikor így ír szűkebb hazájáról:

Én az életem
A tundra nélkül
Elképzelni sem
Tudnám sohasem.
Mint anyám, úgy vár,
Ha messze vagyok.
Nem tudnék máshol
Élni sohasem.

(részlet, H. Kiss Judit fordítása)

Vaszilij Ny. Ledkov (1933) is személyes tapasztalatokból ismeri még a régi nyenyec életformát. Leningrádi majd moszkvai tanulmányai után visszatér szülőföldjére. Az ötvenes évek elején írja első verseit, elbeszéléseit, ihletője az északi táj és az északi ember: Az orosz nyelvű folyóiratok is szívesen közlik írásait, amelyek ugyanazt a tájat és a népet mutatják be új és új oldaláról. A világ oly keveset tud még a nyenyecek történelméről, mindennapjairól, nyelvéről, szokásairól, hiedelmeiről, eszközeiről, hogy a róla szóló költői sorok egyben információkként is értékesek. Önálló kötetei közül említést érdemel a „Szülőföldem hangja” (1962) és a „Fűzfatenger” (1968).

Anyanyelvén kívül oroszul is kitűnően versel Alekszej I. Picskov (1934), aki a Narjan-Mar-i nyenyec nyelvű rádióadás egyik szerkesztője. Írásait szívesen és gyakran közlik a nagy példányszámú orosz nyelvű folyóiratok is. Ő sem tud s nem is akar elszakadni gyermekkora színhelyétől, élményeitől, amelyeket hangulatos versek sorában örökít meg. Költészetének témakörét kötetcímei („A tundra dalai”, 1963; „A rénszarvas ösvényei”, 1969), illetve verscímei („Nyílként repülnek a rének”, „Kecseslábú rénborjú”, „Lasszót akartam vetni a napra”, stb.) jellemzik legpontosabban.

Rénszarvastenyésztő fia Gennagyij A. Pujko (1935), aki jelenleg rajztanárként dolgozik szülőföldje egyik iskolájában. 1957-ben jelennek meg első versei, több szibériai antológiában is helyet kapnak írásai, 1966-ban napvilágot lát egy önálló kötete is. Mondanivalójában ő sem különbözik nemzedéktársaitól, legföljebb eszközeiben. Leírásai és zsánerképei erőteljes kontúrúak és színesek.

Borisz Okotetto (1937) és Szorokina Ljubov (1931) nevét egyre jobban ismerik a nyenyec olvasók, igaz, egyelőre még csak a „Vörös észak” című nyenyec nyelvű lapban megjelent verseik alapján. Önálló kötetek híján nehéz lenne költészetüket jellemezni, írásaikból úgy tűnik, hogy érdeklődésük, közölnivalójuk egybeesik nemzedékük ismertebb tagjaiéval.

A szakirodalomban, alkalmi antológiákban és a nyenyec nyelvű újság, kétoldalas „Vörös észak” irodalmi rovatában szembeötlik időnként néhány új név is (K. Nyenyang, Lambaj, J. és Ny. Jande, A. Taligin és mások). Apja nyomdokait igyekszik követni az újságírásban jeleskedő Jurij Pirerka (1939). Tevékenységük egyelőre csak egy szempontból ítélhető meg: növelik a nyenyec irodalmi nyelven megjelent szövegek korpuszát, amely nem csekély jelentőségű egy fiatal és kicsiny irodalom esetében.

A szibériai nyelvrokonság irodalmából a nyenyec a legerőteljesebb és legéletképesebb, a nyenyecül írók viszonylag nagy száma, lapjuk és nemzeti nyelvű kiadványaik a további fejlődés biztató jeleinek tekinthetők. Hogy a provincialitás szintjén rég túlnőttek, annak nemcsak oroszul kiadott önálló köteteik s a rangos orosz nyelvű folyóiratokban való jelenlétük a bizonyítéka, hanem az a tény is, hogy közülük többen (Isztomin, Lapcuj, Ledkov, Picskov) tagjai voltak a Szovjet Írók Szövetségének. Amit ez az irodalom létének négy évtizede alatt elért és megvalósított, az sem a művek számában sem színvonalában nem kevés. Eljutott arra szintre, amelyen egy nép felfedezi önmagát, hazáját, egyéniségét, s miközben egy emberibb világ megvalósításán fáradozik, egyéniségét is meg kívánja őrizni.

A nyenyec nemzeti tudomány művelői között viszonylag kevés a nyenyec származású. A szótárok, nyelvtanok, gyűjteményes kötetek összeállításában inkább csak mint közreműködők, adatközlők vettek részt. A szamojéd filológia nagy ígéretének indult, föntebb már említett Pirerka fiatalon elesett, s népe fiaiból azóta csak kevesen léptek nyomdokaiba, munkásságuk is alig ismert még egyelőre. Prokofjev, Z. Kuprijanova, G. Verbov, L. Homics, N. Tyerescsenko, az ismert szamojedológusok közül csupán Tyerescsenkót fűzik szorosabb, családi szálak is a nyenyecséghez, néhai férje, Pirerka révén.

Figyelemreméltó a nyenyec képzőművészek tevékenysége. A nyenyec származású alkotók között számontartják a festő és grafikus Isztomint és Juganpeliket (akikről fentebb részletesebben is szóltunk mint írókról), M. Jadnjét, U. Ledkovát, P. Lampajt, de mindenekelőtt a hazai tájat hangulatos naiv illetve neoprimitív stílusban megörökítő K. Pankovot.

(Domokos Péter)