A történeti összehasonlító módszer

Forrás: BG: 29–35., illetve Az alapnyelv kialakulásának történeti modellje c. rész esetében lásd Klima László: Az uráli őshaza kutatásának története c. tanulmány utolsó négy bekezdését: http://ludens.elte.hu/~briseis/finnugor/ostort/oshazakut.html

Nyelvrokonságot nem bizonyító lexikális egyezések

véletlen egyezések

a nyelvek hangrendszere korlátozott (30–40 fonéma)

a kapcsolódási lehetőségek is korlátozottak

így véletlenszerűen egész távoli nyelvekben is ugyanaz vagy hasonló hangsorok ugyanazzal vagy hasonló jelentéssel párosulhatnak:
m. nő  kínai nü
m. fiú  román fiu
m. fogoly (madár)  ném. Vogel madár

kevés ilyen egyezés van, nem csoportosíthatók jelentésük szerint, ezért nem nevezhetők alapszókincsnek

hangutánzó és hangfestő szavak

ezen szavak hangalakja szorosan kapcsolódik jelentésükhöz, ezért gyakran nem érvényesek rájuk a szabályos hangmegfelelés törvényszerűségei

etimológiai sorokba ezért veszélyes beilleszteni őket
m. kakukk  ném. Kukuck
m. pici  román puin  vtj. pi)i

gyermeknyelvi szavak

a beszélőképesség kialakulásakor a baba csak néhány hangot tud kiejteni, ezért első szavai minden nyelven nagyon hasonlóak a baba, papa, mama stb. szavak különböző változatai nem bizonyítanak nyelvrokonságot

A nyelvrokonság bizonyítása

közös eredetű szavak az alapszókincsben, melyek a következő csoportokba rendezhetők: névmások, számnevek, testrésznevek, természeti jelenségek nevei, rokonsági terminológia, az őshazában honos növények, állatok nevei − ez az alapszókincs

közös alaktani elemek

közös mondattani sajátosságok: vannak ilyenek, habár a mondatalkotás érzékeny az idegen hatásokra

fonotaktikai sajátosságok: pl. szókezdő mássalhangzó-kapcsolat kerülése

A szavak és alaktani elemek közös eredete a megfigyelt hangtani törvényszerűségekből állapítható meg, ezek ismeretében rekonstruálható a vizsgált nyelvek közös őse, az alapnyelv

az alapnyelv fogalma

a létezett alapnyelv:
1.	az őshazában alakult ki
2.	korábbi kisebb nyelvekből (B. G.)
3.	az első, a mai értelemben vett beszélt nyelve volt a népességnek (K. L.)
4.	nagy nyelvjárási különbségek lehettek
5.	teljes nyelv volt, annak minden ismérvével

a rekonstruált alapnyelv:
1.	a nyelvcsalád megmaradt közös eredetű elemeit vezetik vissza rekonstruált ősi alakokra
2.	a nyelvek az évezredek folyamán változnak, egyes elemek kivesznek  a rekonstruált alapnyelv nem teljes
3.	a rekonstruált alak általában nem veszi figyelembe az alapnyelv nyelvjárási eltéréseit
4.	előfordulhat egy alapnyelvi szó vagy alaktani jelenség több rekonstrukciója is (nyelvjárási eltérések az alapnyelvben?)
5.	a rekonstrukciót segíti, hogy a nyelvcsaládon belül a nyelvek különbözőképpen fejlődtek: egyes nyelvek egy bizonyos területen őriznek archaikus vonásokat, míg másnyelvek más területen

később felfedezett nyelvemlékek a latin és a görög nyelvterületen már igazolták a módszer helyességét

a legfontosabb a fonémarendszer rekonstrukciója, ezt segítik az univerzálé-kutatások (mely hangok feltételezik, melyek zárják ki egymást)

az összehasonlító módszer relatív kronológiát ad, megállapítható a nyelvi változások sorrendje

a nyelvi változások megtörténtének bizonyítására használják az analógiákat

az alapnyelv kialakulásának történeti modellje

az emberiség leghosszabb időszaka az őskor  az információközvetítő jelrendszer tökéletlensége

a nyelv lassú kialakulása ← az információátadás nehézségei

a fejlődés folyamatos gyorsulása ← az információátadás hatékonyságának növekedése

az eurázsiai földrajzi-éghajlati viszonyok változása: a tundraéghajlat hatása az életmódra (nagy területen sokat mozgó kis közösségek)

a sok mozgás és kapcsolat hatására a nyelvi fejlődés egy irányba tart, l. a tundrán élő nyenyeceket: nincsenek nyelvjárási eltéréseik, ez modellértékű

 a tundraéghajlatból következő életmód hatására nagy területen nagyjából egységes nyelvek jönnek létre (uráli, altaji, indoeurópai alapnyelvek)

nyelvészeti tipológia

a nyelvek általános jellemzőit vizsgálja és csoportosítja

a nyelv különböző szintjein lehetségesek a tipológiai egybevetések: a nyelv alapvető vonásaitól (pl. agglutináló, flektáló) az egyes mondattani, alaktani elemeken át a hangtani jelenségekig

segíti az összehasonlító történeti nyelvtudományt a történeti kutatások megalapozásában, a kutatási irányok megmutatásában

areális nyelvészet

az egymással nem rokon nyelvek érintkezése nyomán kialakuló nyelvi jelenségeket vizsgálja

areális egyezések esetén nem a nyelvi jelenségek pontos egyezése jellemző, hanem a nyelvtani kategória megléte az egy areába tartozó nyelveknél (balti finn nyelvek indoeurópai kapcsolatai, permi, volgai finnugor nyelvek török kapcsolatai)

a szubsztrátum

egymásra települő népességek esetén a dominanciáját és nyelvét elveszítő népesség nyelvi emléke a szubsztrátum (átvett szavak, hangtani, szerkezeti sajátosságok az uralkodóvá vált nyelvben)

a betelepülők által beolvasztott csoport a szubsztrátumnépesség