Alapnyelvi esetrendszer,
az alapnyelvi eredetű elemeket tartalmazó magyar esetragok

Forrás: BG: 49–51, 80–84.

A finnugor névszóragok eredetére vonatkozó elméletek:

•	Paavo Ravila: a névmások váltak esetragokká, az ilyen fejlődés a személyragoknál teljesen nyilvánvaló. A két szótagos fogalomszavak alakjuknál fogva nem válhattak ragokká. A szóvégek sem morfologizálódhattak, mert az alapnyelvi szavak magánhangzóval végződnek, a ragok viszont mássalhangzóval kezdődnek, illetve gyakran csak egy mássalhangzóból állnak. Ravila Ch. Bally elméletéből indult ki, amely szerint virtuális és aktuális nyelvi jeleket lehet megkülönböztetni. A virtuális nyelvi jelek valósághoz való viszonyának meghatározására, vagyis aktualizálására a névmások voltak a legalkalmasabbak, s agglutinálódásukból lettek az esetragok (kV, mV, tV, sV, nV névmástövek).

•	Balázs János bonyolultabb folyamatot feltételez. Kiinduló megfigyelése, hogy az indoeurópai nyelvekben szoros kapcsolat van a kérdő és mutató névmások végződései között:

latin quis? ’ki?’, quid? ’mi?’ ~ is ’ő, az’, id ’az’
német wer? ’ki?’, was? ’mi?’ ~ er ’ő’, dieser ’ez’, es ’az’
orosz kto? ’ki?’, sto? ’mi?’ ~ eto ’ez’

Ennek oka, hogy a kérdő és mutató névmások a magyar ki ez?, mi ez? típusú kérdő mondatoknak megfelelő szerkezetekben azonos névmási eredetű végződéseket kaptak, amelyeknek determináló szerepük volt.

A kérdő és mutató névmások végződésegyezésére finnugor példáink is vannak:

cser. kuδo? ’melyik?’ ~ tuδo ’az’, tiδe ’ez’

Hogyan lettek ebből esetragok?

Az uráli alapnyelvben létezett egy *ku, *ke kérdő névmási tő és egy *to, *te mutató névmási tő. A kérdő mondatokban a kérdő és mutató névmások kiegészültek a *to, *te mutató névmással, értelmezős szerkezetek jöttek létre, amelyek később szóvá forrtak össze. Később ezek a névmási eredetű determináló elemek a fogalomszavak végére is átkerültek, esetrag lett belőlük. Esetrag funkciójuk a szerint alakult ki, hogy a mondatban az állítmány vagy az alany vonzáskörébe került a szó. Az állítmány közelében ezek a determináló elemek ragfunkciót kaptak. Tehát a ragok nem agglutináció, hanem adaptáció révén fejlődtek ki.

•	Újabban indoeurópai nyelvészek a névutókból vezetik le az esetragokat. Az elméletet megpróbálták a finnugor nyelvekre is alkalmazni, de csak négy névutó rekonstruálható az alapnyelvre, ez kevés.

•	M. Korhonen és Rédei Károly szerint egyes névszóragok helynévképzőkből magyarázhatók:

1.	latívuszi *-j, ← *-jA, határozószók képzője, lásd: fi. nyj. kaikkijalla ’mindenütt’, kaukajalla ’messze’, é. edaja ’előre’, tagaja ’hátra’

2.	latívuszi *-k ← -ka, -k melléknévképző, lásd: fi. tklinen ’idevaló, inneni’, muukalainen ’idegen, más országbeli’

3.	A finn-volgai *-s latívusz és az ugor *-l ablatívusz is helynévképzőkből magyarázható.

4.	Az uráli *-tA ablatívusz és *-nA lokatívusz mutató névmási tövekből eredhetnek (*to, *tä, *te ~ *no, *nä, *ne).

5.	A *k, *j, * voltak a legrégibb esetek, általános helyjelölő funkciójuk lehetett, majd a lokatívusz és az ablatívusz kialakulása után lettek latívuszokká.

A finnugor alapnyelvre rekonstruálható ragok mellett tárgyalunk néhány ugor kori, illetve finn-volgai korú esetragot, gyakori mai magyar, finn, mordvin és cseremisz előfordulásaik miatt.

A rekonstruálható esetragok:

finnugor alapnyelv	ugor	balti-finn-volgai	
1. nominatívusz: ø			
2. akkuzatívusz 1.: *-m			
3. akkuzatívusz 2.: *-t			
4. genitívusz: *-n			
5. lokatívusz: *-nA	*-t 		
6. ablatívusz: *-tA	*-l		
7. latívusz-prolatívusz 1.: *-k			
8. latívusz-prolatívusz 2.: *-j			
9. latívusz-datívusz: *-			
10. latívusz:		*-s	

Az ablatívusz finnugor kori *-tA ragja az ugor nyelvi együttélés korában lokatívusszá vált, lásd m. lok. -t(t).

Az uráli *-tA ablatívusz helyett az ugor korban kialakult az *-l ablatívusz, amely valószínűleg egy finnugor helynévképzőre (lásd Karjala) megy vissza.

Az alapnyelv irányhármasságot tudott kifejezni: hol?, honnan?, hová?

A névszóragok magyar folytatásai:

1.	nominatívusz: ø
A mai magyarban is jelöletlen.

2.	akkuzatívusz 1.: *-m
Az *-m a határozott tárgyat jelölte az alapnyelvben, a határozatlan tárgy jelöletlen maradt. A jelöletlen határozatlan tárgy már csak archaikus alakokban és nyelvjárásokban él. (Lásd: tegnap voltam zab aratni − csángó népdal.)
Az *-m eltűnt a magyarból, s helyébe a névmásokon ugyanolyan funkcióban használatos *-t lépett. A *-t akkuzatívuszragot régebben származtatták a *-t lokatívuszból is (Horger, Melich, Mészöly). Mások szerint személyes névmási eredetű determináló elemből fejlődött, konkrétan Beke például azt mondta, hogy Sg2 birtokos személyjelből. Hajdú Péter -t kezdetű mutató névmásból magyarázza, mordvin és osztják párhuzamokkal.

3.	akkuzatívusz 2.: *-t
Bereczki Gábor kiegészítve Hajdú Péter fent említett elméletét, finn példát is hoz a deiktikus (rámutató) -t jelenlétére, és azt mondja, ha ez ennyi finnugor nyelvből kimutatható, akkor már az alapnyelvre is feltehető a *-t akkuzatívusz.

4.	genitívusz: *-n
Nincs magyar folytatása.

5.	lokatívusz: *-nA
•	A magyarban ez a rag eredetileg is lokatívuszt (hol?) jelölt: falun, városon.
•	Ma szuperesszívuszi használata a leggyakoribb (hol?, de valamin rajta): asztalon, széken.
Egyéb funkciói:
•	időhatározói: télen, nyáron, kedden
•	módhatározói: ügyesen, lassan
•	állapothatározói: ébren
•	számállapot-határozói: ketten
•	megkettőzve ablatívuszként (honnan?): innen, onnan, honnan, amonnan.

6.	ablatívusz: *-tA
•	Ezen rag folytatásai a finn-permi és szamojéd nyelvekben ablatívuszragként (honnan?) ismeretesek, az ugor nyelvekben azonban lokatívuszi funkciót (hol?) töltenek be. (Régebben az uráli alapnyelvre is rekonstruáltak *-tA lokatívuszt. A török nyelvekben is találunk arra példát, hogy a lokatívuszt és az ablatívuszt ugyanaz a rag jelölte.)
A *-tA magyar folytatása a -t már nem teljes értékű helyrag:
•	Megvan a határozószókban, névutókban: itt, ott, hanyatt, mögött, alatt. (A gemináció másodlagos.)
•	Egyes városnevekben azonban ma is használatos: Pécsett, Győrött, Kolozsvárt (régebben Sopront, Eperjest stb. alakok is léteztek).
•	Ismert még állapot- és módhatározói funkcióban: örömest, bízvást.
•	A -t lokatívuszrag megmaradt a palóc és székely -nitt/-nott/-nött családi helyragban is: bírónott  bírónál. Megfelel a vogul−osztják -net/-nat/-nt komitatívuszragnak, bennük az ugor alapnyelvre visszavezethető *na ’ez’ jelentésű mutató névmás őrződött meg az ugor korban lokatívusszá vált -t raggal együtt.

7.	ablatívusz: *-l
Ugor kori örökség lehet. A vogulban jelenleg insztrumentáliszrag és a -nel ablatívuszrag második eleme. Határozószókban önállóan is használatos ablatívuszi értelemben. Az osztjákban csak határozószókban van nyoma.
•	A magyarban önállóan már nem esetrag, csak elhomályosult jelentéssel él egyes kifejezésekben, például: arcul üt.
•	Határozószókban, névutókban azonban él: alól, felől, elől, mögül.
•	Nyelvemlékekből kimutatható önálló használata: Beszprimől, Pécsül, Egről.
•	Ritkábban időhatározót: végül,
•	és módhatározót is jelölhet: magyarul.
•	Névutókból alakult helyhatározóragok második elemeként nagyon fontos szerepet tölt be a magyar névszóragozásban: -ból/-ből, -ról/-ről, -tól/-től, -nál/-nél.
•	A nyelvjárási családi helyrag ablatívuszi alakja: -nól/-nől (bírónólbírótól).
•	Az -l ablatívusz néha lokatívuszi funkciót is kaphat: hol, elöl, hátul.

8.	latívusz-prolatívusz 1.: *-k
A magyarban csak egyes határozószókban maradt nyoma, de nagyon bonyolult hangváltozási folyamatok után: *-k→-γ (szóvégen, az ősmagyar korban), →w→-u, -ü utótagú diftongus (vokalizálódás), →monoftongizálódás (hosszú magánhangzó lesz).Példák: elő, együvé, nyj. belő ’belé’, nyj. felő ’felé’, nyj. mellő ’mellé’, nyj. összü ’össze’. Szabálytalanul megőrződött *-k latívusz lehet az -ig és -nak/-nek ragok végén is.

9.	latívusz-prolatívusz 2.: *-j
•	Az -á/-é latívuszragot (hová?: alá, fölé, mögé) az uráli *-k latívuszragra is vissza lehet vezetni, de a *-k-ból a magyarban labiális magánhangzónak kellett volna lennie, ezért valószínűbb, hogy a *-j latívuszragból származik (a hangváltozás lépései ugyanazok, mint a *-k esetében). Az -á/-é *-j latívuszragból való származtatásáról először Toivonen írt, de ezen a véleményen volt Bárczi Géza és Rédei Károly is.
•	Az -á/-é mellett -i alakban az infinitívuszban és a családi helyhatározó latívuszi alakjában él tovább (bírónibíróékhoz).
•	Az -á/-é már önállóan nem esetrag, de határozószókban, névutókban megvan: alá, fölé, mögé. Gyakran meg is rövidült: oda, haza, messze.
•	Az -á/-é rövidülve megtalálható a -ba/-be, -ra/-re ragpár végén is.
•	Nyelvjárásokban megvan a hosszabb alak: bémegy, illetve névutóban: reá.
•	Helynevekben is sokáig fennmaradt: Pesté, Egré, Szegedé.
•	Ebből a ragból származik a hiátustöltő v-t kapott -vá/-vé eredményhatározó-rag is: feketévé, fiává.

10.	latívusz-datívusz *-
Nincs magyar folytatása.

A névszóragok cseremisz folytatásai:

1.	nominatívusz: ø
A mai cseremiszben is jelöletlen.

2.	akkuzatívusz: *-m
A mai cseremiszben is ugyanaz.

3.	akkuzatívusz 2.: *-t
Nincs folytatása a mai cseremiszben.

4.	genitívusz: *-n
A mai cseremiszben is ugyanaz.

5.	lokatívusz: *-nA
Önállóan csak határozószókban: ülnö ’lenn’, ono ’régen’.

6.	ablatívusz: *-tA
Az ablatívusz második eleme (-l) ebből lett. A -lec/-lel ablatívuszrag ugyanaz, mint a finn -lta/-lt ablatívusz, a cseremisz -c és -č t-re megy vissza.

7.	latívusz-prolatívusz 1.: *-k
Határozószókban, névutókban önállóan is megtalálható: ülkö ’alá’, pelke ’felé’, egyébként a -(ke)/-(ko)/-(kö) illatívusz alkotóeleme.

8.	latívusz-prolatívusz 2.: *-j
Egyes megkövesedett határozói alakokban erre visszavezethető -a/-e latívuszrag található: wes were ’más helyre’.

9.	latívusz-datívusz: *-.
A mai cseremisz datívuszrag egyik eleme (-lan). A cseremisz datívusz megegyezik a balti finn kori *-len allatívusszal.

10.	latívusz: *-s
A finn-volgai alapnyelvi fázisra rekonstruálják, megvan mindhárom cseremisz helyjelölő esetben: latívusz: -, -e, illatívusz: -(ke)/-(ko)/-(kö), inesszívusz: -te/-to/-tö.

A cseremisz esetrendszer:

1.	nominatívusz: ø
2.	akkuzatívusz: -m
3.	genitívusz: -n
4.	datívusz: -lan (-nak/-nek, -ig, -kor, -ért)
5.	latívusz: -, -e (-ra/-re, -ba/-be, -ban/-ben)
6.	illatívusz: -(ke)/-(ko)/-(kö) (-ba/-be)
7.	inesszívusz: -te/-to/-tö (-ban/-ben)
8.	ablatívusz: -lel (-tól/-től)
9.	approximatívusz: -kçla
10.	komparatívusz: -la
11.	komitatívusz: -ke, -γe (-val/-vel)
12.	karitívusz: -te, -δe

A névszóragok finn folytatásai:

1.	nominatívusz: ø
A mai finnben is jelöletlen.

2.	akkuzatívusz: *-m
Az -m a közfinn korszakban más szóvégi -m-ekkel együtt -n-né vált. A mai finn akkuzatívusz ragja -n. Van jelöletlen tárgy is, miként az alapnyelvben is.

3.	genitívusz: *-n
A mai finnben is ugyanaz.

4.	lokatívusz: *-nA
•	Helyhatározói funkcióban megkövesedett alakokban: kotona ’otthon’, ulkona ’kinn’ (határozószók).
•	Az esszívusz ragja. Időhatározóként: talvena ’télen’, tn pivn ’ma’ mód- és állapothatározóként: vanhana ’öregen’, opettajana ’tanítóként’.
•	Az adesszívusz eredeti alakja: *-lna/-ln, ebben is az egyik elem az alapnyelvi *-nA lokatívusz.

5.	ablatívusz: *-tA
•	Ebből lett a partitívusz (-a/-ä, -ta/-tä).
•	Az ablatívuszban is benne van (-lta/-ltä).

6.	ablatívusz *-l
Az *-l ablatívusz ugor kori fejlemény, de valószínűleg visszavezethető egy korábbi -l helyjelölő elemre (Karjala). Ez benne van a finn allatívuszban (-lle), ablatívuszban (-lta/-ltä) és adesszívuszban (-lla/-llä).

7.	latívusz-prolatívusz 1.: *-k
•	Határozószókban, névutókban kimutatható a mai finn nyelvből. A -k a szóvégen lekopott, de a véghehezet őrzi: tnne’ (*tnnek) ’ide’, sinne’ (*sinnek) ’oda’.
•	A transzlatívusz (-ksi) egyik eleme.

8.	latívusz-prolatívusz 2.: *-j
Egyes határozószók -i végződése erre megy vissza: lpi ’át’, halki ’szét’.

9.	latívusz-datívusz: *-
•	Az illatívusz (eredeti alakja: *-sen) egyik eleme.
•	Az allatívuszban is megvan (eredeti alakja: *-lne).

10.	latívusz: *-s
A finn-volgai alapnyelvi fázisban alakult ki, minden belső helyjelölő esetben benne van. A finn belső helyjelölő esetek finn-volgai eredetűek, párhuzamaik megvannak a volgai nyelvekben.
•	Illatívusz *-sen (-An, -hAn, -seen, -siin): md.E. toon ’oda’, cser. tçan ’ide’.
•	Inesszívusz *-sna/-sn (-ssa/-ssä): ebből lett a cseremisz -te/-to/-tö is, a régi alak például a md.E. onsne ’álomban’ szóban is felbukkan.
•	Elatívusz *-sta/-st: a cseremisz kérdő és mutató névmásokhoz járuló -ec rag: tçec ’innen’ ennek a folytatása, a mordvinban is van (E.) -ste/-sto elatívusz.

A finn esetrendszer:

1.	nominatívusz: ø
2.	akkuzatívusz: -n, ø
3.	genitívusz: -n
4.	esszívusz: -na/-n (-ként, mint)
5.	partitívusz: -a/- -ta/-t
6.	transzlatívusz: -ksi (vá-/-vé)
7.	inesszívusz: -ssa/-ss (-ban/-ben)
8.	elatívusz: -sta/-st (-ból/-ből)
9.	illatívusz: -An, -hAn, -seen, -siin (-ba/-be)
11.	adesszívusz: -lla/-ll (-n, -nál/-nél, -val/-vel)
12.	ablatívusz: -lta/-lt (-ról/-ről, -tól/-től)
13.	allatívusz: -lle (-ra/-re, -hoz/-hez/-höz, -nak/-nek)
14.	komitatívusz: -ne- (-stul/-stül)
15.	insztruktívusz: -n (-val/-vel)